Барбара Картланд
Изстрадано щастие

Превод от английски: Величка Тотева, 1993

chitanka.info

Първа глава

Чарлз Драйтън бе отегчен. В колата на Министерството на военновъздушните сили, която му бяха дали, се прозя още при самото тръгване. Не можа да спре и втората прозявка, когато излязоха от главното шосе и тръгнаха по тесен, криволичещ път, който водеше извън града. Учудващо бе колко близо до Лондон околностите приличаха на дълбока провинция.

Беше събота и Чарлз мислеше да прекара края на седмицата в собствения си дом в Устършир. Щеше да язди или да се разхожда из имението си. Вместо това бе принуден да посети замъка Линбрук, където щеше да обядва и да види някакво техническо нововъведение, от което бе сигурен, че няма да излезе нищо.

Опита да възрази срещу тази промяна на плановете му, но шефът му се оказа неумолим.

— Министърът нареди да отидете лично вие, Драйтън. Зная, че е неприятно, но какво ги засягат „силните на деня“ нашите неудобства? Освен това се надявам, че няма да ви отнеме много време.

Колкото и кратко да останеше в замъка, за Чарлз краят на седмицата бе загубен. Даже ако успееше да тръгне веднага след като обядват, нямаше да успее да стигне до Устършир по-рано от вечерта. Просто не си заслужаваше да бие толкова път, защото най-късно в неделя следобед трябваше да се е прибрал в Лондон.

Чарлз не уважаваше министри, които не можеха да откажат на молбите на своите приятели. Ако графът на Линбрук искаше изобретението на племенника му да бъде разгледано, защо не бе следвал обикновената процедура. Защо трябваше той, Чарлз Драйтън, да се занимава лично с всичко това?

Всъщност той знаеше отговора, въпреки че скромността му пречеше да си го признае. Собствената му кариера в Кралските военновъздушни сили бе главоломна. Дължеше я не само на блестящите качества на ръководител и дръзките си подвизи по време на Втората световна война, но и на това, че краят й го завари на ключова позиция в една друга, изключително важна област.

Идеята му за постигане на по-висока ефективност на изтребителите, която бе реализирана с голям успех, го издигна като втори човек в управлението за изследвания в областта на аеронавтика на военновъздушните сили. Последваха още две нововъведения. В новите модели изтребители три от неговите изобретения вече бяха част от стандартното им оборудване.

За съжаление тази информация стана обществено достояние. Почти всички вестници отпечатаха сензационното съобщение, че „един от въздушните асове понастоящем работи като конструктор“. След това бе изключително трудно да спре различните публикации, посветени на него и придружени със снимки, които следваха една след друга. Макар че бе назначен на престижен пост в Министерството на военновъздушните сили, който да му послужи като прикритие на истинската и строго секретна работа, която вършеше, както винаги имаше много хора, които знаеха с какво точно се занимава.

Колата се наклони, зави рязко и съвсем неочаквано премина през някакъв висок, масивен портал. Чарлз се огледа наоколо. В мрачния февруарски ден паркът не изглеждаше особено приветлив. Дърветата протягаха голи и сухи клони и бе трудно да се повярва, че скоро пролетта ще ги покрие с красива зеленина. Пътят бе толкова разбит, че колата непрекъснато подскачаше. На няколко пъти той едва не удари главата си в тавана. При пропадането в поредната дълбока дупка той не се сдържа и изруга тихо. Нямаше съмнение, че пътят е в окаяно състояние и има нужда от основен ремонт. Дупките бяха толкова много, че практически бе невъзможно да се заобиколят даже при най-ниската скорост. Чарлз имаше неприятното чувство, че се намира на подхвърляно от вълните на бурно море корабче.

Когато погледът му се спря на издигащата се пред тях къща, той въздъхна с облекчение. В никакъв случай обаче не приличаше на замък. Бе най-грозната и неугледна сграда, която някога бе виждал.

Замъкът Линбрук бе отбелязан в книгата на Домсдей. Осмият граф обаче бе решил, че е велик архитект, и през 1890 година унищожи последните остатъци от оригиналната сграда. На нейно място построи тази червена тухлена постройка с измъчени форми. Не съществуваше светотатство към архитектурното изкуство, което той да не бе извършил.

С огромна изненада Чарлз разглеждаше замъка. Фактът, че подобен мастодонт е оцелял от бомбардировките по време на войната, бе печален фарс. Пък и ремонтните работи, които бяха извършвани, не се различаваха по качество от самото строителство. Прие всичко това като предизвикателство към добрия вкус.

Боята отдавна бе паднала и на нейно място се виждаха мръсни сиви петна. От ужасяващия витраж над главния вход липсваха няколко цветни стъкла. Едно голямо дърво бе паднало и лежеше проснато върху част от външните стълби.

Чарлз натисна звънеца с неприятното предчувствие, че не работи. Но усетило присъствието на чужд човек, някакво куче се разлая и след няколко безкрайни минути се дочу звук от бавни, влачещи се стъпки, които се приближаваха към входната врата. Той се обърна към шофьора:

— По-добре отскочи до близкото село и опитай да намериш къде да се нахраниш. Искам те обратно тук точно в два и половина.

— Много добре, сър — отговори той и козирува.

Междувременно вратата бавно се отвори с жално скърцане. Появи се един преждевременно прегърбен човек, облечен в оръфано сако от някаква униформа.

— Извинете, че ви накарах да чакате, сър — каза той, — но звънецът ни е повреден вече от три месеца.

— Не смятате ли, че идеята да бъде поправен е добра? — попита Чарлз с нескрита насмешка докато прекрачваше прага.

— И на него някой ден ще му дойде редът — отговори безгрижно възрастният човек, вземайки палтото на госта. — Нямаме много време да се занимаваме с такива неща.

Това се виждаше от пръв поглед. Тъмният и мрачен хол бе прашен и занемарен. По масите и дъбовите скринове бяха натрупани в пълен безпорядък купчини шапки, камшици, ръкавици, стари списания, ракети и топки за тенис. В единия ъгъл имаше много чифтове гумени ботуши и галоши. В другия — окалян сак със стикове за голф се търкаляше до градинарска кошница и сгъваем стол, домъкнат от двора най-вероятно още през лятото.

Воден от възрастния прислужник, Чарлз мина през хола и влезе в голяма стая, намираща се от другата му страна. Тя се оказа неочаквано приятна. Макар дамаската на мебелите и завесите на прозорците да бяха стари и избелели от многото пране, стените бяха почти напълно покрити от библиотеки, пълни с книги. Между тях огромни прозорци откриваха прекрасен изглед към парка. Сред него синееше езеро, а зад долината докъдето стигаше погледът се простираха гори.

Чарлз не можеше да повярва, че толкова близо до Лондон съществува такава прелестна природа. Машинално той се приближи до прозорците. Беше потънал в очарованието на гледката, когато чу нежен детски глас:

— Сигурно и вие както всички посетители се любувате на нашия красив изглед.

Обърна се изненадан, тъй като не бе чул някой да влиза в стаята. Изненадата му стана още по-голяма, когато се оказа лице в лице с едно от най-прелестните деца, които бе виждал. Нямаше повече от дванадесет — тринадесет години. Естествените къдрици на косата се разстилаха като златен жасминов цвят, а очите, дълбоки и живи, имаха цвета на лазурното Средиземноморие. Лицето на детето беше нежно и деликатно, с предизвикателна брадичка. Пръстите на ръката, която му подаде, бяха дълги и тънки.

— Вие сте сигурно заместник — командващият военновъздушните сили Драйтън — усмихна се детето очарователно. — Аз съм Ксандра Гейл. Моля да ни извините, че татко не е тук да ви посрещне, обаче се наложи да отиде до оборите, загрижени сме за една от кравите.

Нейното самообладание и увереният й тон, които подобаваха повече за пораснала девойка, накараха Чарлз да изпадне в недоумение.

— Приятно ми е да се запознаем — отговори й той малко сухо. — Съжалявам, сигурно съм дошъл по-рано от определения час, но не знаех за колко време ще стигна дотук.

— Мисля, че е един без петнадесет — замисли се Ксандра. — Тъй като всички часовници в къщата са повредени, сме принудени да разчитаме за точното време на чувството на госпожа Фергюсън. Тя обаче е заета с приготвянето на обяда и не мога да я попитам.

— Естествено, че не можеш — съгласи се Чарлз. — Това обаче няма особено значение, след като вече съм тук. Щеше да е неприятно, ако бях закъснял. Нали?

— Много повече от неприятно — уведоми го сериозно Ксандра. — По повод вашето посещение днес ще имаме специален обяд. Даже пожертвахме една кокошка. А тъй като са ни останали само десет, това е наистина нещо специално.

— Наистина съм поласкан — едва сдържа напиращата на устните му усмивка Чарлз.

— Много е важно да харесате изобретението на Майкъл — осведоми го тя дълбокомислено.

— Така ли? — попита Чарлз. Ксандра кимна с къдравата си главица.

— Разбирате ли, ако не го одобрите, Майкъл ще трябва да се ожени за „Тилифон и фото“, а това би било наистина ужасно.

— „Тилифон и фото“? — попита, без да разбира за какво става дума Чарлз.

— Ние й дадохме това име — започнала обяснява Ксандра. — Всъщност се казва Сюзан Бътлър и живее с родителите си в съседното имение, купиха го миналата година. Те са страхотно богати, обаче Майкъл казва, че са „безнадеждни провинциалисти“. Сюзан казва неправилно „тилифонът“ и не отивам, а „качвам се в града“. Нарича снимката фото, парфюма — есенция, а дневната — приемна. Това ужасно дразни Майкъл. Тя обаче е луда по него и непрекъснато го преследва. Ние не можем да я понасяме. Сега разбрахте ли защо би било ужасно, ако се наложи да се ожени за нея?

— Това наистина ли е неизбежно? — попита съвсем сериозно Чарлз.

— Ако вие не харесате изобретението на Майкъл, той няма да има какво друго да прави. Не може да се задържи за дълго време на никоя работа. От края на войната опита вече на две — три места, но никъде не го държаха дълго. Той просто не търпи някой друг да му казва какво да прави. Но всички от фамилията Гейл сме такива.

— Предполагам, че Майкъл е вашият брат — попита предпазливо Чарлз.

Ксандра поклати глава.

— О, не, той е наш братовчед. Майка му и баща му са загинали в самолетна катастрофа в Америка. Той винаги е живял с нас и ни е като по-голям брат. Сега разбирате ли защо не можем да разрешим да се ожени за „Тилифон и фото“.

— Естествено, да.

С чувство на облекчение видя, че вратата се отвори. В стаята обаче влезе още едно момиченце. Като видя лицето му, Чарлз помисли, че сънува. Детето си приличаше като две капки вода с това, с което разговаряше. Освен това и двете бяха облечени с еднакви тъмнозелени пуловери и избелели от пране поли. Невъзможно беше да бъдат различени една от друга.

— Това е Олга — обясни му Ксандра. — А това е вицемаршалът от авиацията Драйтън. Току-що му обяснявах колко важно е да хареса изобретението на Майкъл.

— Много мило от ваша страна, че самият вие сте дошъл да го разгледате — подаде му ръката си Олга.

Той погледна надолу към двете абсолютно еднакви момичета и каза първото нещо, което му дойде на ум.

— Сигурно сте близначки.

— Разбира се — отговори Ксандра и се обърна към сестра си:

— Къде е Тория?

— Още не се е прибрала. Нали каза, че може да закъснее.

Ксандра кимна и започна да обяснява на госта.

— Тория е по-голямата ни сестра. Трябваше да отиде до Лондон. Понякога получава ангажименти като фотомодел и печели луди пари. Не й беше приятно да отива точно днес. Не само че е събота, но и вашето посещение…

— Знаете ли какво — сети се Чарлз, — преди да е дошъл още някой бихте ли ми разказали от колко души се състои вашето семейство. Нали разбирате колко е важно това за един чужд човек, който се среща с вас за първи път.

— Това не е толкова трудно — отговори веднага Ксандра.

— В къщата сме шест души: татко, Тория, Олга и аз, Летис и Майкъл.

— Тогава единствената, за която не зная нищо, е Летис. И тя ли ви е сестра?

— Не, тя е сестра на Майкъл. Ние сме три сестри, три нежелани момичета, защото поне една от нас е трябвало да бъде момче. От поколения насам титлата няма да премине в пряк наследник.

— А на колко години е Тория? — продължи въпросите си Чарлз.

— Колко ли беше — попита Ксандра себе си вместо Олга.

— Или двадесет и една, или двадесет и две — никога не мога да запомня.

— Двадесет и една — уточни спокойно Олга. — Не си ли спомняш как каза, че по случай двадесет и първия й рожден ден трябвало да има голямо тържество. Обаче никой не си помръдна пръста само, защото не е желаният наследник.

— Да, сега си спомням. Тория е наистина на двадесет и една.

— Има необикновено име — разреши си да отбележи младият мъж.

— Всички казват така — усмихнаха се едновременно близначките. — Истинското й име е Виктория. Майка ни беше заклета роялистка. И на трите ни е дала имена на членове на кралското семейство. Тория е кръстена на името на кралица Виктория, аз — на кралица Александра.

След това спря и се обърна към сестра си.

— Да го посветим ли в тайната?

Веднага след това попита Чарлз:

— Искате ли да се обзаложим на един шилинг, че няма да се сетите на кого е кръстена тя.

Чарлз се замисли. Доколкото си спомняше нямаше кралица на име Олга. Но реши да не се предава. Попита наслука:

— Тя рускиня ли е била?

— Загубихте. Платете си!

Чарлз извади тържествено от джоба си един шилинг и го подаде на Ксандра.

— Сега вече можем да ви кажем. Олга е наречена на кралица Мери. Това е нейното пето име и затова никой не го знае. Използваме това и винаги печелим басовете.

— Някой ден ще загубим и няма да има с какво да платим — каза загрижено Олга. — Тогава какво ще правим?

— Ще изплащаме залога на части. Нали може така? — попита тя Чарлз.

— Естествено — увери я той.

— Това трябва да успокои Олга. Тя е много религиозна. Откри, че преди много поколения сме били католици. Преди още Кромуел да започне да ги преследва. Олга все настоява татко да приеме католицизма, а той непрекъснато й отказва.

В този момент вратата на стаята се отвори с трясък. Първо влетяха две кучета, а след тях се появи и лорд Линбрук. Бе човек на средна възраст с дълги светли мустаци и сини очи. По-късно Чарлз научи, че лордът винаги говори с подчертана учтивост, като подбира внимателно всяка дума. Никога не вземаше участие в общите разговори. Все намираше начин да подхване тема, която интересува само него, независимо от желанието на околните.

Любимата му тема бе Първата световна война. Това бе най-щастливият период от живота му. Можеше да говори с часове за битките във Фландрия, за кръвта и сълзите на цивилното население, без да се притеснява, че особено по-младите намираха разказите му за старомодни и досадни.

Лорд Линбрук се движеше из замъка като добър дух, неизменно придружаван от двата си кокера. Беше ги нарекъл Бренди и Сода и смяташе имената им за връх на остроумието си. Те не се отделяха от него, дори нощем спяха на леглото в краката му.

— Моля да ме извините, че не бях тук да ви посрещна — каза той с лек поклон на Чарлз. — Как пътувахте?

— Пристигнах по-бързо, отколкото предполагах — отговори Чарлз и изпита странно неудобство, сякаш идването му точно в предварително уговореното време бе нещо неприемливо за домакините, нещо, което едва ли не ги е затруднило. Сякаш бе пристигнал часове по-рано…

— Обядът сигурно вече е готов. Заповядайте — покани го той и тръгна пръв към вратата.

Кучетата, които до този момент се бяха отпуснали под ласките на близначките, веднага скочиха и го последваха по петите. Доброто възпитание накара Ксандра и Олга да се отдръпнат почтително и да направят път на Чарлз, като на свой ред тръгнаха след него. Получи се твърде странна процесия.

Столовата, огромна и неприветлива, беше разположена от другата страна на хола. Стените от пода до тавана бяха покрити с ламперия от кафеникав дъб. Единственото украшение бяха два лошо нарисувани семейни портрета. Килимът на пода бе толкова прокъсан, че Чарлз си помисли, че ще е истински късмет, ако стигне до определеното му място, без кракът му да се е пъхнал в някоя дупка.

Графът седна на единия край на дългата маса в стол с висока облегалка. Чарлз се поколеба за миг, тъй като никой не му посочи къде да седне, и зае мястото от дясно на домакина. Едва бе докоснал стола, когато се наложи отново да се изправи. На вратата се бяха появили нови двама души. Погледът му първо се спря на едно момиче, което бе на не повече от двадесет години. Имаше тъмна коса, която падаше свободно от двете страни на едно привлекателно лице, което би могло да се нарече изключително красиво, ако преди това не беше видял близначките.

— Влизайте, влизайте — каза раздразнено графът. — Обядът е готов.

Момичето тръгна към тази страна на масата, от която бе седнал Чарлз.

— Аз съм Летис Гейл — подаде тя ръката си. — Много се радвам, че дойдохте.

— Изглежда повече от странно, че никой не е сметнал за необходимо да ми каже, че вицемаршалът на ВВС е вече тук — чу се един плътен язвителен глас.

Това беше влезлият след сестра си Майкъл Гейл. Погледна с укор към близначките и се здрависа с Чарлз.

— Трябваше да ви посрещна още на входа, сър — каза той със съвсем друг тон, — но не знаех колко е часът. Часовниците в този дом изглежда никога не работят.

— Не се притеснявайте. Всичко е наред — успокои го Чарлз. — Може би пристигнах няколко минути по-рано, обаче бях посрещнат изключително добре.

Докато говореше, той погледна дяволито Ксандра и тя му се усмихна съучастнически. После се обърна към братовчед си:

— Вицемаршалът е ужасно симпатичен, Майкъл. Сигурна съм, че ще хареса изобретението ти.

От погледа на Чарлз не убягна намръщеното лице на Майкъл, както и това, че се опита да ритне малкото момиченце с крак под масата.

Майкъл беше точно такъв, какъвто Чарлз очакваше, след като бе прегледал поверителния доклад за него в министерството, преди да тръгне от Лондон. Там бе отбелязано, че командирът на ескадра Гейл се е проявил превъзходно по време на бойните операции. Поради свадливия си характер обаче е бил в постоянен конфликт както с наземните служби, така и с командирите си, поради което е получил няколко наказания.

По свой собствен начин Майкъл имаше почти толкова привлекателна външност, колкото близначките. Приличаше на филмова звезда — висок, широкоплещест и с красиво лице, като тези, чиито снимки обикновено се публикуват в списанията за жени.

Цялата му привлекателност обаче се разваляше от израза на лицето му. Имаше вид на вечно недоволен и нетърпящ чуждо мнение човек. От мига, в който влезе в столовата, той не се бе усмихнал нито веднъж, дори когато се ръкува с Чарлз. Това все пак можеше да се обясни с факта, че след войната не се беше занимавал с нищо сериозно. Беше още един от следвоенните неудачници, който не искаше да признае поражението си.

Сигурно бе от този тип хора, които обичат да водят лек живот, да пръскат пари. Които бяха уверени, че във всичко са най-добрите. Чарлз бе срещал много такива млади хора, които витаят в облаците, но когато паднат на земята в някоя канцелария или намерят работа, която изисква упорит труд, намразват всички и всичко около себе си. За неудачите си обвиняват всеки друг, но не и самите себе си.

Неприятно впечатление направи на Чарлз начинът, по който Майкъл беше облечен. Дрехите му не бяха гладени. Изглеждаха зацапани и измачкани. Бе повече от ясно, че не се бе постарал да облече нещо по-прилично ако не заради посещението на представителя на ВВС, то поне от уважение към самия себе си.

Най-после всички седнаха около масата. Летис седна до Чарлз, а Майкъл се настани между двете близначки от другата страна на масата. Накрая остана едно празно място.

Точно когато престарелият прислужник се приближи с подноса с кокошката към Чарлз, вратата отново се отвори. Беше Тория. Цялата суетня и дандания започнаха отново. Кучетата се спуснаха към нея със скимтене и радостен лай. Близначките заговориха едновременно, като се надвикваха една друга. Над всичко се извисяваше гласът на лорд Линбрук, който им заповядаше да замълчат.

Когато Тория се приближи до него, Чарлз отново се изправи на крака. Съдейки по останалите членове на семейството, той предполагаше, че третата сестра ще бъде също едно хубаво момиче. Затова бе съвсем неподготвен за спиращата дъха красавица, която застана пред него. Лицето й му бе странно познато. Беше му нужен само миг, за да се сети, че често го бе виждал по страниците на списание „Татлър“ с неизменната пояснителна забележка: „Лейди Виктория Гейл, красивата най-голяма дъщеря на графа на Линбрук“.

Бе виждал много нейни снимки и в други светски вестници. Но нито една от тях не бе запечатала дори малка част от искрящата й красота. Косата й бе светла като на близначките и тежките златни къдрици покриваха раменете. Очите бяха сини като на Ксандра, но изглеждаха два пъти по-големи. Лицето имаше идеални пропорции, макар да бе малко слабо. Кой знае защо извивката на устните изразяваше някаква скрита вътрешна тъга. Човек оставаше с впечатлението, че тя е нимфа в омагьосана гора.

За първи път Чарлз, изпита желание да закриля някого. Тория изглеждаше толкова нежна, изящна и крехка, сякаш можеше да се разпадне дори от едно докосване.

— Моля да ме извинете, че закъснях — каза тихо тя. Чарлз бе поразен от гласа й. Беше дълбок, нисък и леко пресипнал. Ръката й докосна неговата. После свали палтото си и седна на свободното място на края на масата. Бе облечена в прилепнала към тялото й черна копринена рокля.

— Сутринта беше страшно изморителна — каза тя, без да се обръща конкретно към някой от присъстващите. — Трябваше да позирам в шест различни тоалета, един от друг по-грозни. Измъчиха ме, но гледах да изпълнявам точно това, което искаха от мен, за да не ме задържат още по-дълго. Веднага щом се измъкнах, тръгнах насам.

— Оставила си колата си при Барнет, нали? — попита Летис и Тория кимна утвърдително.

— Проклетата машина не искаше да запали. Добре че един шофьор на такси ме изтегли до там. Обаче ми отне много повече време. Вече мислех, че никога няма да стигна у дома…

— Знаеш ли, че вицемаршалът пристигнал и никой не намери за необходимо да ми каже — веднага се оплака Майкъл.

— Съжалявам — отговори Тория, сякаш тя бе виновна за това.

— Да, но аз му правих компания — напомни Ксандра. — Не беше ли така?

— Да, тя ми отдели от скъпоценното си внимание. Може би аз пристигнах малко по-рано…

В момента, в който думите неволно се изплъзнаха от устата му, той се запита защо в този странен дом трябваше непрекъснато да се извинява. Тория обаче му се усмихна и раздразнението му изчезна.

— Не се безпокойте, тук никой не е точен — отговори тя. — Следващия път, когато ни посещавате, елате с половин час закъснение. Тогава всички ще сме готови и ще ви чакаме.

Най-после кокошката бе обиколила всички седнали около масата. В подноса бе останал само скелетът. Чарлз се чудеше дали не трябва да започне да се храни, преди всичко да е окончателно изстинало, когато през вратата, която водеше към кухнята, се показа женска глава, която съобщи.

— Започва се.

Изведнъж старият прислужник заряза подноса на масата за сервиране и тръгна да излиза, като в движение сваляше униформеното си сако. Чарлз изобщо не бе подготвен за това, което последва. Един дружен вик „Дейзи“ се изтръгна от гърлата на близначките. Те двете, Тория и Летис скочиха на крака.

— Ще трябва да ни помогнеш, Майкъл — каза Тория и той тръгна заедно с тях към вратата.

Чарлз остана сам с графа и най-после се реши да попита:

— Какво се е случило?

— Става дума за Дейзи, една от нашите крави. Мисля, че ще роди близнаци. Вече цяла седмица я чакаме да се отели. Ветеринарният лекар каза, че ще роди трудно. Съжалявам, че всичко започва точно в този момент, но имаме само един кравар и трябва да му помогнем. Лошото е, че тези неща сякаш винаги се случват по време на хранене. Спомням си как по време на Първата световна война германците винаги започваха атаките си точно когато ни даваха храната…

Мислите на Чарлз го пренесоха далеч от думите на неговия домакин. Мислеше за Тория. Защо не бе свързал светската красавица с фамилията Гейл? Сигурно защото упорито странеше от празните занимания на модните светски личности, които бяха не по-малко известни от филмовите звезди. Нали на тях непрекъснато отделяха място и то на първите си страници най-големите вестници в страната?

Майка му водеше активен светски живот в провинцията, където живееше постоянно. Когато идваше в Лондон, тя даваше вечери, на които той никога не бе срещал Тория. Някакво вътрешно чувство му подсказа, че неговата майка не би я одобрила.

Спомни си някои от продуктите и дрехите, които лейди Тория рекламираше — кремовете Пондс, вълнени пуловери и жилетки, шапки, обувки, ръкавици, всички дело на известни моделиери. Младите жени, с които майка му постоянно го запознаваше, нямаха нейния финес и сравнени с ефирността й изглеждаха тромави и груби.

Мислите му бяха прекъснати от нахлулата в стаята Ксандра.

— Татко, и двете теленца са женски!

— Прекрасно. А Дейзи добре ли е?

— Да, да. Знаеш ли, всички ние помагахме. Само Олга стоеше настрана и се молеше.

— Това също помага — допълни Олга, която точно в този момент влезе при тях.

Последваха и останалите членове на семейството.

— Не е ли чудесно, татко? Две малки теленца — радваше се Тория повече от близначките, сядайки на мястото си. — Яденето ми е съвсем студено, но това няма значение.

— Да подам ли зеленчуците? — попита Ксандра. — Старият Ферджи едва ли ще успее да се отдели от Дейзи.

— Нека си сервираме сами — предложи Летис. — Даже да дойде, ще се е вмирисал на обор. Пък и няма нужда да се опитваме да впечатляваме вицемаршала.

— Той е чудесен — защити стария човек Ксандра. — Снощи цял час лъска копчетата на сакото си. Нали изглеждаше добре? — попита тя с надежда Чарлз.

— Изключително добре — съгласи се той, без да изпита угризение на съвестта за малката лъжа.

— Доколкото зная самият вие имате собствено имение — обърна се Летис към почетния гост.

— Да, притежавам малко имение в Устършир. Вие откъде знаете?

— Не мога да си спомня откъде точно — отговори тя уклончиво и го погледна с нескрито ласкателство.

— Изобщо не е чувала за него — прошепна Ксандра на Майкъл. — Видях я как снощи четеше за него в книгата „Кой, кой е“. О-ох!

Последното бе вик от болка и Чарлз разбра, че Майкъл е ритнал детето под масата. Поиска да се засмее, но нещо в израза на лицето на Летис го възпря. Насили се да продължи разговора сякаш нищо не се бе случило.

— Занимавам се малко с фермерство. Но тъй като земята ми е само орна, не отглеждам животни.

— Чичо ми някога е бил богат фермер и се е занимавал с всичко. За съжаление повече от земята е продадена. Останали са ни само краварникът и един съвсем малък свинарник.

— Все пак сигурно е интересно да се отглеждат животни — опита се да бъде учтив Чарлз.

Летис повдигна презрително вежди и отговори:

— Съвсем не.

За десерт имаше плодова салата, после сервираха два вида сирене. Накрая на мъжете беше поднесен превъзходен портвайн, който накара Чарлз да погледне с известно уважение своя домакин.

— Останали са ми само няколко бутилки — каза лорд Линбрук. — Майкъл ме помоли по случай вашето идване днес да разреша да извадят от винарната една от тях. Надявам се, че ви харесва.

— Много, сър.

— Това ми напомня за една история в Индия… — започна да разказва графът.

Чарлз погледна през масата към Тория. Тя седеше подпряла брадичката си с ръка и гледаше Майкъл. Без да знае защо, Чарлз изпита неприятно чувство, че без да си говорят, те можеха да общуват така добре дори с погледите си. Премести очи към младия конструктор и реши, че определено не го харесва. Нещо във вида и държанието на младежа дразнеше Чарлз.

Неочаквано Тория стана от масата.

— Трябва да се преоблека — извини се тя. — Това е единствената ми прилична рокля и не мога да си позволя да се мотая с нея вкъщи. Не позволявайте на татко да ви задържа дълго с портвайна, вицемаршале. Не забравяйте, че сте тук, защото искате да видите изобретението на Майкъл, а ние — да чуем вашата оценка за него.

Младият мъж усети как сърцето му се свива. Вече бе повече от сигурен какво щеше да представлява работата на Майкъл. Даже да е имал някаква рационална идея, едва ли е положил достатъчно труд и постоянство, за да я реализира. Графът отново му подаде портвайна. Чарлз напълни чашата си, защото предчувстваше, че трябва да събере сили за следващия половин час.

Лорд Линбрук най-после свърши разказа, който никой не слушаше. Майкъл чакаше. Около него витаеше дух на напрежение, макар да се бе облегнал удобно на стола си.

Чарлз изпи последната глътка портвайн и погледна през масата.

— А сега не е ли вече време да отидем и да разгледаме какво сте създали?

Майкъл кимна и стана. Лицето му непрекъснато правеше гримаси. Изведнъж Чарлз бе осенен от мисълта, че намръщеното и вечно недоволно изражение на лицето на кандидат — конструктора е израз на неговото вътрешно напрежение.

В този момент неочаквано една ръка го докосна по рамото и той се обърна. Беше Летис. Тъмните й очи го гледаха настойчиво.

— Твърдо съм убедена, че изобретението на Майкъл ще ви хареса — каза тя съвсем тихо.

Втора глава

Тория влезе в стаята, която всички наричаха „работилницата на Майкъл“. Първоначално тя била предназначена за билярдна зала и прозорците гледаха на север. В нея беше студено и мрачно. В чест на посещението на Чарлз Драйтън днес в откритата камина гореше буен огън. Обикновено когато идваше да гледа Майкъл как работи, Тория се свиваше в едно от големите паянтови кресла. Когато зъбите й започваха да тракат от студ, тя се завиваше в изтъркано одеяло. Тогава Майкъл й казваше, че прилича на ескимоска, която наднича от иглуто.

Майкъл като че ли никога не усещаше хапещия студ. Понякога, дори в най-студените дни, той работеше само по риза при това с широко отворен прозорец, през който студеният вятър нахлуваше в стаята.

Днес за първи път Майкъл изглеждаше настръхнал и премръзнал, макар от камината да се излъчваше приятна топлина, която изпълваше цялото помещение. Той бе застанал с гръб към нещо, приличащо на платформа, издигаща се в средата и покрита с всевъзможни модели и макети. Ръцете му бяха пъхнати дълбоко в джобовете. Силно издадената напред долна челюст му придаваше израз на груба агресивност, позната до болка на Тория като признак на едно от лошите му настроения.

Тя прекоси тихо стаята. Бе сменила черната рокля с пуловер и пола. Приближи се и го докосна по рамото.

— Добре, не е толкова лошо, колкото се опасявахме, нито чак толкова хубаво, колкото се надявахме — наруши тягостната тишина красивото момиче.

— Безнадеждно — освободи се той грубо от нея и направи няколко крачки встрани.

— Не забравяй, че обеща да дойде пак — опита се да го обнадежди Тория.

— Каза го само защото гледаше теб — почти й се скара Майкъл. — Безнадеждно е! Разбрах го в момента, в който той влезе тук, само като видях израза на лицето му и чух начина, по който подбираше думите си, за да не ме обиди много. „Наистина много интересно, Гейл. От известно време нашите специалисти също работят върху реализирането на тази идея. Аз не съм точно в курса на нещата, но ще разбера докъде точно са стигнали и ако вашите предложения съвпадат с техните, ще ви уведомя.“

Майкъл говореше с язвителна насмешка, имитирайки бавния сериозен тон на Чарлз. После продължи с обикновения си глас:

— Може и да съм глупак, но не чак такъв! Още сега мога да направя всичко на пух и прах. Цялото това представление бе просто поредният провал.

— Не го възприемай така болезнено, Майкъл — заговори търпеливо Тория. — Може да го заинтересува повече, отколкото предполагаш. Още повече, че Чарлз Драйтън не изглежда от тези, които обичат да използват суперлативи.

— Не съм чакал хвалебствия. За съжаление го разбрах твърде добре. Закъснял съм, върху тази идея вече се работи в неговото управление. Най-тежко ми е да преживея това, че главата ми изглежда не може да роди нито една оригинална идея.

— Майкъл, Майкъл — опита се да го вразуми Тория. — Рано или късно всички се сблъскваме с разочарованието.

— Аз вече съм се сблъсквал с него повече от достатъчно. Мислиш ли, че ми харесва да сменям работата си една след друга? Знаеш ли какво ми каза последният шеф като ме уволняваше? „Ти не подлежиш на превъзпитание, Гейл — каза ми той. — Това, което искаш, е може би твой собствен завод… в рая.“

— Бедни ми Майкъл — прозвуча внимателно гласът на Тория. — Нали знаеш, че аз твърдо вярвам в теб. Един ден ще намериш полагащото ти се място в този живот. Това е само въпрос на време и запазване на духа.

Майкъл започна да крачи напред — назад из стаята.

— Може би наистина е по-добре да се оженя за богата съпруга и да я оставя да се грижи за мен през остатъка от живота ми.

Тория се засмя.

— Но не и за „Тилифон и фото“ — възкликна тя. — Забравих да ти кажа, че докато Чарлз Драйтън бе тук, тя се обажда по телефона. Обещах, че като се освободиш, ще й позвъниш.

— Нямам никакво намерение да изпълнявам дадени от други обещания за моя сметка — сопна й се Майкъл. — Да върви по дяволите. Защо не ме остави намира!

— Нали знаеш, че има настоятелни момичета, които правят всичко, за да постигнат това, което искат. Тя е от тях и никога няма да те остави намира.

— Ти знаеш по-добре от всички, че нямам никакви намерения спрямо нея. А ти? Пенингтън продължава ли да те преследва?

— Естествено. Видях го на същия прием, на който бях и аз снощи. Успя да ме завари сама и повтори всичко, което ми е казвал безброй пъти досега. Но има нов нюанс. Тъй като му казах ясно и твърдо, че нямам намерение да се омъжвам за него, той ми предложи… само да живея с него! Щяла съм да бъда доволна, имал намерение да ми купи изумруден комплект от магазина на Картие.

— Проклет нахалник! — просъска Майкъл. — Макар все пак да се чудя защо не го направиш, след като виждаш в какво затруднено положение се намираме всички ние.

— Не мога да го търпя и никога няма да се омъжа за него и да нося неговото име.

— Не си особено толерантна към слабостите на другите — усмихна се неочаквано Майкъл.

— Странно ми е да чуя това точно от тебе. Ти, който не проявяваш абсолютно никаква търпимост към другите. Защо ме обиждаш така? Само защото не харесвам Пенингтън ли? — започна да говори малко по-раздразнено Тория.

— Той не е единственият, когото си отблъснала.

— Говориш като някоя майка, която се стреми на всяка цена да вдъхне увереност у своята дъщеря дебютантка при първата й среща с желан кандидат. Що се отнася до мен, казвала съм го и друг път — чакам да се влюбя.

— Това не е ли малко старомодно? — попита изненадващо тихо Майкъл.

— Възможно е — отговори Тория. — Но дълбоко в душата си аз съм наистина старомодна. Хората мислят, че съм лекомислена само защото отивам на всяко събиране, на което ме поканят, готова съм да приема всяка работа, от която да изкарам честно някой и друг грош. Аз не мога да разбера защо една машинописка, която блъска цял ден на машината, в очите на хората е по-скромна от един фотомодел, който използва дадените му от природата красиво лице и идеална фигура, за да показва красиви дрехи? Според мен единствената разлика между мен и една такава моя връстничка е, че не мога да пиша на машина, нито искам да се науча.

Майкъл се загледа в огъня с такова усърдие, като че ли никога в живота си не бе виждал пламъци. Тория се сгуши на обичайното си място сред изтърканите кадифени възглавници на стария фотьойл. Добре че днес поне нямаше нужда от завивка. Замисли се за посещението, което имаха днес.

Страхуваше се, че Майкъл ще се разстрои от факта, че Чарлз Драйтън не се отнесе с очакваното възхищение от неговото изобретение. Ала самата тя се обнадежди, когато вицемаршалът попита може ли да намине някой друг път, за да види как върви работата на братовчед й.

Спомни си, че докато изричаше тези думи, той гледаше нея. Опита да си спомни дали в очите му имаше обикновеното възхищение, което проблясваше във всички погледи, когато се спираха на нея. Не, той бе по-различен от другите мъже, които бе срещала. Много по-резервиран, с ясно отпечатано върху държанието му чувство за достойнство. За Тория той бе свързан само с работата на Майкъл и не представляваше никакъв личен интерес за нея. Бе любезна с него, защото от него зависеше цялото бъдеще на Майкъл. Но не беше ли любезна с всички, които посещаваха техния дом?

Разбираше колко отчаян и самотен се чувстваше Майкъл в момента. Трескаво започна да търси в ума си подходящи думи, с които да му вдъхне малко вяра. Но знаеше, че той няма да приеме от нея дори тази форма на съчувствие.

Спомни си как Майкъл и Летис бяха пристигнали при тях, след като родителите им загинаха в самолетната катастрофа. Напълно естествено бе двете сирачета да останат да живеят при тях. Отначало не бе особено щастлива от присъствието им. Все пак едно момче на шестнадесет години обикновено е напълно неразбираемо за малко десетгодишно момиче. На тази възраст тя не можеше да проумее, че той не мрази специално нея. Просто такова бе отношението му към заобикалящия го свят.

Двете с Летис се стараеха всячески да му угодят. После изведнъж пораснаха и отношенията им се измениха. Когато отиде да воюва, тя бе само едно дете. Той не се върна веднага след края на войната, а бе задържан известно време в чужбина. Затова може би когато се върна бе истински изненадан от факта, че тя се бе превърнала в призната красавица, уважавана млада жена, за която говореше цялото аристократично общество в Лондон.

Трябваше им известно време, за да изградят новите си отношения. Когато Майкъл изпадаше в настроенията си на отчаяние и безизходица, очите на Тория се изпълваха със сълзи на жалост към него. Когато обаче бе в настроение, от него нямаше по-забавен събеседник. Ненапразно Тория казваше, че няма друго място, на което да се е смяла повече, отколкото в дома й.

С израстването на близначките Тория все повече се уверяваше, че в очите на останалите всички те представляваха едно семейство. Или както бе изразила чувствата на всички тях Ксандра:

— Каквото и да се случи, винаги ще съществува това „ние“ — ние и всички останали.

Това чувство на принадлежност я караше винаги да изпитва най-голямо предпочитание към родния си дом: Особено след приемите, когато разказваше всичко, което й се бе случило на Летис, на широко отворилата очи Ксандра, на милата и блага Олга, която й създаваше увереност, че ако започне да прави някаква грешка, именно тя ще я спре. И Майкъл, който сякаш никога не напускаше замъка, готов да се надсмее над нейните приятели, на работата и интересите й. Дълбоко в себе си Тория знаеше, че той приема нещата извънредно дълбоко и всички трябваше да бъдат особено внимателни с него.

Като го наблюдаваше как стои, загледан в огъня, Тория се запита как се получи така, че той неизменно успяваше да се появи там, където не му е работата. Защо толкова много мъже, които имаха не толкова приятен външен вид и много по-ниска интелигентност, постигаха блестящи успехи в живота само, защото бяха сиви, обикновени и без въображение.

— Татко ще бъде разочарован — каза тя изведнъж.

— Не мога да направя нищо повече — отговори злобно Майкъл.

— Зная, но бъди внимателен с него. Знаеш колко му струваше да се обади на министъра на военновъздушните сили. Толкова мрази да моли, когото и да било за някаква услуга.

— Кой обича да се моли? — ритна с крак една цепеница Майкъл. — Нима мислиш, че ми е лесно да нямам никакви доходи? Ами ако трябваше да се грижа за жена и деца?

Тория започна да се смее.

— О, Майкъл, не мога да си те представя като солиден семеен мъж, който трябва в 8 и 15 да бъде на влака за Лондон с бомбе на главата, чадър в ръка и „Дейли Телеграф“ под мишница.

— Не можеш, защото дяволски добре знаеш, че не съм в състояние да припечелвам някакви пари. Аз съм безнадеждно пропаднал тип и нищо повече!

— Освен за собственото ти его, всичко това има ли някакво значение за теб и най-близките ти хора?

— Какво искаш да кажеш с това — обърна се и я погледна Майкъл.

— Това, което току-що казах. Ако искаш да знаеш, всички ние сме пропаднали по някакъв си наш, вътрешен начин. Всички сме неспособни да се установим на постоянна работа или нещо подобно. Носим се във водовъртежа на живота без цел, но с желание за по-приятно прекарване. Единствената ни надежда е, че някой ден всичко ще се оправи.

— Всичко това е нормално за една жена — прекъсна я Майкъл.

— Не, в наши дни не е — възрази Тория. — За да бъда полезна, би трябвало да стана медицинска сестра или чистачка, или нещо такова. Вместо това спечелих малко и всичко похарчих за дрехи, с които се показвам, когато се срещам с приятелите си, повече, от които са безполезни като мен. После се прибирам вкъщи. Какво правим тук? Оставили сме всичко на сестрата на госпожа Фергюсън. Нито Летис, нито аз знаем да готвим, не сме свикнали даже да оправяме леглата си или да избършем праха от мебелите. Интересуваме се само от приятните неща. Най-важното е обаче, че като сме заедно сме много по-щастливи от собствениците на яхти или огромни поля с дивеч. Ние сме „ние“ и никой не може да ни отнеме чувството, че принадлежим към едно голямо семейство.

Когато гласът на Тория заглъхна, Майкъл се приближи и приклекна до креслото й. Като я гледаше втренчено в очите, попита:

— Кажи ми съвсем откровено, Тория, какво искаш от живота?

— Не е честно да искаш това от мен, но ще се опитам да ти кажа. Основното е, че не желая нещо много повече от това, което имам сега. Разбира се, бих се радвала да имам малко повече пари, за да купя нови дрехи на близначките, както и мечтаното от Летис кожено палто. Татко не би отказал нов костюм, а ти имаш нужда от подстригване. Ето, това са нещата, с които бих се задоволила.

— Това ли е наистина всичко, ама съвсем всичко, което искаш? — попита с невярващ поглед Майкъл.

— Едва ли бих могла да добавя нещо. Освен може би синя персийска котка. Обаче те струват най-малко двеста гвинеи.

— Ти май никога няма да пораснеш?

— Ако това би означавало да се превърна в един намръщен, вечно бързащ и недоволен от всичко човек, който се интересува само от финанси и банкови операции, разговаря единствено за националната сигурност, приложението и контрола на атомния синтез, бих предпочела никога да не се присъединявам към гилдията на възрастните.

— Не това имам предвид. Преди малко ми каза, че никога не си се влюбвала. Това истина ли е?

— Зависи какво означава за теб влюбването. Трябва честно да призная, че е имало мъже, които са карали сърцето ми да затупти малко по-бързо. Обаче това се е случвало обикновено при първата ни среща под влиянието на външния вид. Когато го опозная по-добре, разбирам, че или е невъобразимо скучен, или малко глуповат и ограничен. Тогава сърцето ми се връща към нормалния си ритъм. Но стига сме говорили за мен. Кажи нещо за себе си. Никога не си споделял, че си загубил ума си по някоя симпатична радистка по време на войната например. Да не говорим, че сигурно си дал някакъв повод на „Тилифон и фото“ да започне да те преследва с нежните си чувства.

Споменаването на Сюзан Бътлър с името, което й бяха дали близначките, не предизвика очакваната от Тория усмивка на лицето на Майкъл. Вместо това той се изправи рязко и отново втренчи поглед в пламтящия огън.

— Трябва да се махна оттук — каза той внезапно.

— Но, Майкъл, защо?

— Защото те обичам.

Каза го така безизразно, без никакво вълнение в гласа, че за момент Тория се замисли дали го бе чула правилно и попита:

— Какво искаш да кажеш с това, Майкъл?

— Преди малко споменах, че още не си пораснала. Всяка истинска жена би разбрала отдавна по начина, по който се държа през последната година, че съм влюбен в теб. Обичам те с цялото си същество, напълно и безнадеждно. Не мога да живея без теб. Само мисълта, че си с друг дори за една минута, прави живота ми истински ад.

— О, Майкъл, това не е вярно. Не би могъл да ме обичаш толкова много!

— Да, но е точно така. Обичам те от години, мисля, още когато бе съвсем малко дете. Тогава изразявах чувствата си съвсем по детски, като те разплаквах. Просълзеното ти лице ме преследваше непрекъснато, докато бях в Бирма. Там се заклех, че когато се върна, ще бъда нежен и добър с теб. Когато обаче се върнах, те намерих пораснала и нещата се обърнаха — ти беше тази, която ме обгръщаше с добрината си.

— Бедничкият Майкъл!

— Права си да ме наричаш така. Нали всички вие се стараете да се отнасяте добре с мен? Какво му е нужно на Майкъл, освен един кокал, който другите не искат.

— Не трябва да говориш по този начин — обиди се от язвителния му тон Тория. — Не зная как се случи така, но сега си давам сметка, че вие с Летис сте част от нашето семейство. Не мога да си представя живота, без ти да си в него.

— Трябва да свикнеш с тази идея. Ако започнатото от мен начинание бе успяло, тогава може би щяхме да имаме някаква надежда. Но от самото начало всичко е против нас. От една страна, сме братовчеди, а от друга — и двамата нямаме пари. По-добре да си събера багажа и да замина някъде, все едно къде.

— Но Майкъл, не трябва да правиш това — намръщи тя красивото си лице. — Не прави нищо прибързано, което не сме обмислили и обсъдили добре и… — замлъкна тя изведнъж.

— И какво?

— Забравих какво исках да ти кажа. Моля те, повтори това, което ми каза преди малко. Не мога да повярвам, че е истина. Трябва да го чуя още веднъж.

— Аз те обичам! Това ли искаше да чуеш? О, Тория, защо ме накара да изпитвам такива чувства към теб?

Майкъл се отпусна отново пред нея, заговори нещо несвързано, скрил лице в скута й. Внезапно ръцете й се протегнаха към него, погалиха го, докоснаха косата и останах там. Стояха така дълго, без да продумат нито дума. Най-после Тория прошепна:

— Майкъл, чувствам се по-щастлива от когато и да било. Сякаш нещо, което съм чакала много дълго, най-после се е случило. Като някакво дългоочаквано слънце, което ме е огряло с топлите си лъчи. Може ли да ми се е случило това?

— Какво искаш да кажеш?

— Мисля, мисля, че… и аз може би те обичам. О, Майкъл, накарай ме да се уверя, че е така.

Той грубо я придърпа към себе си и впи устни в нейните необуздано, властно, настоятелно. Държа я дълго своя пленница, после неочаквано я отблъсна от себе си и бързо се изправи.

— Защо ми позволи да направя това? Не разбираш ли, че сега всичко за мен ще бъде още по-трудно?

Той прекоси стаята, отиде до прозореца и го отвори. Валеше дъжд. Отвън нахлу студен вятър.

— Какво мога да сторя? Да се оженя за теб? — започна да се смее почти истерично той.

— Не се надсмивай над тези неща — помоли Тория и закри лицето си с ръце.

— Мила моя, не разбираш ли, че те обожавам. Че изпитвам физическа болка, когато гледам дори как разговаряш с някой друг. Знаеш ли, още когато бе дете изпитвах ужас, че ще ти се случи нещо лошо, от което не бих могъл да те спася. Сега разбирам, че от спасение се нуждаеш не ти, а самият аз.

— Майкъл, не говори така. Всичко може да се окаже не толкова безнадеждно. Може би ще успеем да излезем от тази жалка, нещастна бъркотия. Можем да го постигнем само ако всички ние сме заедно.

— Нямам нужда от никой друг. Искам само теб!

— Зная, но това е егоистично — опита се да бъде разумна тя. Помълча и продължи: — Никак не мога да си представя, че моят Майкъл, момчето, с което сме израснали от деца, ме обича.

— Разбирам, че от моя страна бе лудост да ти разкрия чувствата си. Не си ли даваш сметка, че единствените ми приходи са триста лири годишно. Това е всичко, което е останало от родителите ни. А с тях трябва да се грижа и за Летис.

— Ние никога не сме имали много пари. Обаче винаги сме били много щастливи — каза твърдо Тория.

— Да, като деца — вметна Майкъл.

— А сега?

— Нима мислиш, че всичко може да продължи по същия начин, както и досега? Сигурен съм, че разбираш, че това е невъзможно. Трябва да се направи нещо, но не зная какво. По едно време мислех да замина за Австралия. Но какво ще правя там? Такива като мен не са им нужни.

— Майкъл, говориш неразумно!

— И какво от това? Нима има някаква справедливост в това ти да си седиш в собствения дом, щастлива и доволна от това, което си постигнала, а аз като просяк да чакам на вратата ти за малко милостиня? С Летис никога не сме имали собствен дом. Баща ти беше така добър да ни приеме. Но как мислиш, че би реагирал, ако му кажа, че искам да се оженя за теб? Аз, безпаричният неудачник, който никога в нищо не успява.

— Майкъл, престани! Ти се представи блестящо по време на войната и всички сме толкова горди с теб! Само дето не можеш да си намериш подходяща работа, но аз мога да потърся нещо за теб.

— И какво ще бъде то? Нали знаеш, че не бих могъл да се занимавам с нещо, което не ми е по сърце. Отвратителното е, че не зная какво точно искам да правя! Единственото, което зная на този свят и в което съм сигурен, е, че те обичам.

Той се приближи и тя потръпна в очакване да я целуне отново. Изведнъж обаче той се дръпна и почти изкрещя:

— Върви си! Върви си и ме остави сам. От мен няма да имаш никога никаква полза.

Тория стана и за миг спря. Не знаеше какво да направи. Почувства, че от Майкъл се излъчва безкрайна тъга и безнадеждност, които започнаха да я обвиват като в омагьосана паяжина. Искаше й се да извика, да изкрещи, да се приближи до него и да му помогне по някакъв начин. Но не можеше нито да издаде някакъв звук, нито да се помръдне.

— Върви си, Тория. Искам да остана сам — помоли я той по-спокойно.

В гласа му прозвучаха заповедните нотки, които познаваше от дете и на които безмълвно се подчини. Когато стигна до вратата тя се обърна с надежда, че Майкъл ще я помоли да остане. В същото време се страхуваше да бъде дори минутка повече с него. Тъй като не чу нищо, отвори вратата, излезе и тихо я затвори след себе си.

Дълго след като тя излезе, Майкъл остана загледан навън. Вече беше започнало да се здрачава. Изведнъж той се обърна, взе един чук и започна да сипе удари върху макета на изобретението си. Когато направи всичко на парчета, Майкъл захвърли чука с всичка сила. Той прелетя през стаята, удари една настолна лампа, която се пръсна на хиляди парченца. Като неговите надежди, амбиции и мечти.

После той се хвърли в креслото и отпусна глава върху кадифената възглавница, която все още пазеше аромата на нейния парфюм.

Трета глава

Чарлз каза на шофьора да спре при портала. Беше прекрасен ден. Заскрежената земя блестеше на слънцето. Топло и златно, то сякаш обещаваше приближаването на пролетта. Искаше да се поразтъпче пък и да избегне друсането по алеята до замъка.

— Извади всичко от багажника и го отнеси в кухнята на госпожа Фергюсън — каза на шофьора.

Тръгна по алеята с лека усмивка. „Всичко от багажника“ се състоеше от огромен бут шунка, цяло парче кашкавал, домашно приготвен пай с месо и голям буркан гъши пастет. След първата му визита Чарлз откри, че не е трудно да стане постоянен посетител на замъка Линбрук. Просто се самопоканваш и тръгваш.

След две — три посещения вече го приемаха едва ли не като член от семейството. Подготовката за първата му визита повече не се повтори и сега нямаше основание да се страхува, че ще му откажат гостоприемство.

Скоро след първия обяд със семейство Гейл Чарлз се обади на Майкъл и му каза, че би желал да хвърли още един поглед на изобретението му. Разговорът им не беше много лесен, отговаряха му едносрично. Той обаче реши да бъде настоятелен и просто го уведоми, че ще бъде в замъка за следобедния чай. Случи се така, че закъсня и в знак на гостоприемство успяха да му предложат само чаша студен и съвсем слаб чай.

Обаче видя Тория и си призна честно, че това му е повече от достатъчно.

Последваха нови посещения. Отначало използваше за извинение срещите си с Майкъл. Постепенно престана да се преструва и пред членовете на семейството, че неговото изобретение представлява някакъв интерес. Истината бе, че Тория го привличаше в замъка като магнит. Чарлз обаче бе твърде въздържан, за да си разреши да й признае, че идва заради нея.

Всъщност Чарлз Драйтън представляваше странна смесица от елегантна смелост, когато се налагаше да действа, и смущаваща резервираност, когато се касаеше за собствените му емоции и чувства. Понеже бе твърде великодушен, скоро откри, че повече от всичко искаше семейство Гейл да му разреши да им помогне.

Не беше трудно да разбере, че крещящата бедност бе тяхното ежедневие. Фактически графът беше банкрутирал. Даже най-необходимото, което се отделяше за дъщерите му, бе твърде много за възможностите му. Същото бе положението на Майкъл и сестра му Летис. Цяло чудо бе, че все още успяваха да оцелеят. Най-разумно щеше да бъде да напуснат замъка и да се разделят с това, което бе останало от имението. Ала Чарлз съзнаваше, че това бе техният дом от поколения и да се разделят с него означава да загубят самите корени на своето съществуване.

Въпреки всичко нещо трябваше да се направи, и то колкото може по-бързо. Какъв бе начинът да ги убеди, че иска да им помогне, и как да го направи, това бе един проблем, над който постоянно си блъскаше главата.

Най-напред трябваше да преодолее съпротивата на Майкъл. Знаеше, че докато не приеме неговото изобретение, за което се увери, че наистина е абсолютно негодно, нямаше да може да го накара да приеме каквото и да било. Без да може да разбере по какви причини, Майкъл се отнасяше изключително грубо към него. Антипатията му не можеше да бъде сбъркана с нищо друго, съдейки по начина му на поведение и нескритата враждебност в гласа му.

Майкъл забравяше вътрешните си терзания, каквито и да бяха те, само когато се говореше за техническите аспекти на астронавтиката. Тогава бръчките от намръщеното му лице изчезваха и той проявяваше жизненост и заинтересованост. Тогава можеше да се открие, че притежава чар и непреодолима привлекателност. Чарлз определи отношението си към младежа като негативно. Въпреки това трябваше да му намери работа. Това означаваше да помогне в издръжката на домакинството, а по такъв начин — и на Тория.

Беше размишлявал върху финансовите затруднения на семейство Гейл по целия път от Лондон до имението. Като слезе от колата, за пореден път констатира, че порталът може да се срути всеки момент. Макар и овехтял, той имаше архитектурна стойност и би било жалко да се разруши поради немарливост и невъзможност да бъде поддържан.

Почти бе отминал, когато на едно от хералдическите животни, които се извисяваха от двете страни като странни пазачи, отдавна загубили главите и лапите си, забеляза бележка. Взе я и се усмихна. Върху измачкан лист хартия с червен и син молив изпъкваха думи, написани с печатни букви от неуверена детска ръка:

ЕЛАТЕ ПРИ СВЕЩЕНИЯ ИЗВУР. ТАМ ЩЕ БЪДЕТЕ ИЗЛЕКУВАН ОТ РИВМАТИЗЪМ, АРТРИТ И ВСИЧКИ БОЛКИ. ЦЕНА: 6 ПЕНСА.

Чарлз се усмихна на правописа и тръгна бавно по алеята. След известно разстояние на едно дърво видя картонена стрела, оцветена в същите цветове, която сочеше към тясна пътечка, криволичеща между гъсти лаврови храсти. След като повървя, Чарлз се озова в един гъст, неподдържан шубрак, от който стърчаха няколко шотландски ели, отдавна нуждаещи се от подрязване.

Продължи да върви по пътеката, докато чу зад себе си гласове. С лекота се скри зад гъстите храсти и погледна. По същата пътечка вървяха две жени. Бяха пълнички, на средна възраст и наметнати с шотландски шалове. От разговора им разбра, че следват указанията на стрелите. Едната каза с американски акцент:

— Хайде, Бети, не се отказвай. Трябва да намерим този свещен извор. По този начин моето изследване за свещените места в Англия ще стане по-пълно.

Те подминаха скрилия се в храстите Чарлз. Той изчака малко, за да се отдалечат, излезе от прикритието си и ги последва. Скоро чу разговор, в който ясно се различаваше гласът на Ксандра. Направи още няколко крачки. Сега вече можеше спокойно да вижда какво става пред него, без самият той да бъде забелязан.

На малко разчистено място, заобиколено от ели, направо в камъка имаше нещо като малък водоем. В края му се издигаше статуя или по-точно — това, което бе останало от изображението на богиня, държаща в ръцете си рога на изобилието. Сигурно някога от рога на изобилието е струяла бистра изворна вода. Навярно това бе типично викторианското виждане за така наричаните по онова време „градини на удоволствията“.

До каменното басейнче стояха Ксандра и Олга, облечени във вечните си поли и пуловери. Като по-красноречива Ксандра обясняваше на двете дами вълшебните лечебни свойства на водата, а Олга търпеливо чакаше с дървена кутия в ръцете си.

— Тази вода може да излекува всичките ви болести — убеждаваше тя американката.

— Вие откъде знаете?

— Ние живеем тук и знаем всичко, което се говори за чудодейната сила на този извор.

— Това е наистина интересно — отбеляза презокеанската гостенка.

Нейната компаньонка обаче изглеждаше настроена скептично.

— Тази скулптура и всичко останало не е достатъчно старо, най-много да е на стотина години.

Ксандра я погледна възмутена.

— На много повече е, ако искате да знаете. Със сигурност зная, че когато започнали да строят замъка, всичко вече е било на това място. А строежът е започнал при първото идване на норманите в Англия.

— През 1066 година! — възкликна американката със страхопочитание в гласа.

— Точно така. Напълно е възможно това място да е лекувало хората още когато са ходели в Кентърбъри.

— Но това не е пътят за Кентърбъри — не се съгласяваше опърничавата им сънародница.

— Тогава са се заселвали не само в Кентърбъри — не се предаваше малкото момиченце. — Не можете ли да си представите как хора, яздещи коне, идват да пият от свещената вода на извора? Даже мисля, че в замъка има една картина с изобразени на нея хора, които се лекуват точно на това място.

— Колко вълнуващо! — ахна американката. — Ще опиша всичко това в книгата си. А не знаете ли случайно на кой светия е посветено изворчето?

— На света Тереза — намеси се за първи път в разговора Олга.

— Но тя е сравнително нова светица — не можа да скрие учудването си американката.

Ксандра разбра, че Олга изпадна в неловко положение. Тя се огледа наоколо и възкликна с глас на момиченце от църковен хор.

— Вижте, идва едно куцо момченце. Сигурно иска да опита вълшебната сила на извора.

Като че ли досега бе чакало реда си, на празното място с накуцване се появи едно момченце. Чарлз си спомни, че го бе виждал да надзърта през задната врата на замъка. Беше на осем — девет години. Подпираше се на нещо, което би трябвало да е патерица, но Чарлз разпозна стик за крикет. Без да обръща внимание нито на близначките, нито на двете жени, то се приближи до края на водоема. Наведе се благоговейно и с шепи загреба от тинестата вода. Отпи само две-три глътки, захвърли предполагаемата патерица и се изправи.

— Излекуван съм — констатира то с безизразен, но уверен глас.

— Излекуван? — не можеше да повярва американката.

— Бях куц, а сега мога да вървя — обясни момчето.

Англичанката хвана приятелката си под ръка и й каза:

— Да си тръгваме. Тези деца тук разиграват някакъв странен театър.

Ксандра объркано погледна първо едната, после другата посетителка.

— Не ви ли хареса?

— Мисля, че това, което видяхме, е повече от достатъчно. Хайде да тръгваме — каза англичанката.

Приятелката й изглеждаше по-добродушна и колебливо запристъпя на едно място.

— Още не сме си платили шестте пенса. И съм сигурна, че тези прекрасни деца дават всички пари, които съберат, за някакво много добро дело.

— Права сте, госпожо. Даваме ги на бедните — побърза да се съгласи Ксандра.

— Това е чудесно — отговори жената, събра всички сребърни монети, които намери в чантата си, и ги подаде на Ксандра. После забърза след вече тръгналата обратно по пътеката англичанка.

Когато я настигна, първата се спря и като се обърна към нея, й каза:

— Сигурна съм, че попаднахме на някакви измамници. Не мислиш ли, че трябва да съобщим за тях в полицията?

— Може би не са. Та самите те приличаха повече на истински ангелчета, отколкото на някакви измамници.

Чарлз се питаше дали не е по-добре да излезе от скривалището си и да им върне шестте пенса. Ала в този момент чу да се разиграва нова сценка.

— Трябва да получа три шилинга — казваше така успешно излекуваното момче.

— Ние обещахме да ти дадем една трета от това, което съберем. Една трета от седем шилинга не прави три.

— Тогава два шилинга и шест пенса — отсече момчето.

— Толкова ли е една трета? — попита Ксандра. — Защо не почакаш малко да го сметна и аз?

— Или ще ми дадете двата шилинга и шестте пенса, или повече няма да ви помагам.

— Колко прави седем шилинга, разделени на три? — обърна се Ксандра към сестра си.

— Аз ще ти кажа — намеси се Чарлз и излезе от храстите.

Ксандра го видя и веднага възкликна радостно.

— Чарлз, колко хубаво, че си ти. Нали ще ни кажеш точния резултат?

— Два шилинга и четири пенса — отговори той с готовност.

— Ето, знаех си, че не са два шилинга и шест пенса. Значи ще получиш два шилинга и четири пенса и нито пени повече — обърна се тя към техния съучастник.

— Два и шест или без мен — настоя на своето момченцето.

— Но това е чисто… как се казваше точно, Чарлз?

— Чисто изнудване — подсказа й той, после се обърна към Джими. — Боя се, че за днес свършихте. Сега вземи тези пет шилинга и отиди да махнеш бележката от портала.

Джими грабна парите и изчезна на мига.

— А сега, Ксандра, би ли ми обяснила какво значи всичко това?

Тя го погледна леко смутена и започна да обяснява:

— Това е свещен…

— Вече го чух. Но не зная дали вие чухте, че англичанката предложи на приятелката си да отидат в полицията и да разкажат за вас.

— Казах ти, че това е грешно. Сега може да ни се случи нещо ужасно — разтревожи се Олга.

— Не мисля, че трябва да се безпокоиш толкова много — побърза да каже Чарлз като вида, че Олга наистина се разстрои. — Американките обикновено са с добри сърца. Ако не е така, едва ли би ви дала цели седем шилинга. А сега искам да зная какъв е този театър.

Ксандра умолително докосна ръката му.

— Опитваме се да спечелим някоя и друга пара.

— Това е съвсем ясно. Но защо?

— За да помогнем на татко и Тория. Снощи ги чухме да си говорят, че ако замъкът беше в първоначалния си вид, бихме могли да го отворим за посещение на туристи и по този начин да се отървем от материалните затруднения. Той обаче е завършен много по-късно и никой не се интересува от образци на лоша викторианска архитектура. Тогава ние с Олга дълго мислихме и решихме, че бихме могли да открием нещо много старо и… интересно. Като например свещен извор. Освен това Олга веднъж си поряза пръста и като го потопи във водата каза, че повече не усеща нищо.

— Права си — прекъсна я Олга. — Наистина не усещах нищо. Водата беше толкова студена, че той замръзна.

— Както и да е — продължи да разказва Ксандра, — за да сме по-убедителни взехме Джими. Но той не игра много добре, нали?

— Едва ли е успял да убеди някого в чудодейната сила на свещената вода — усмихна се Чарлз.

— Не постъпихме добре — каза сериозно Олга. — Беше като светотатство, като подигравка с мечтите.

— Мисля, че трябва да престанете с това представление. Може да имате неприятности с полицията. По-добре да помислим за по-добър начин за печелене на пари, вместо да се опитвате да ги измъквате от нищо неподозиращите наивници.

— Ужасно съм разочарована — въздъхна Ксандра. — Толкова се надявахме да помогнем на татко. Цели нощи лежахме будни, докато измислим историята със свещения извор.

— Може би ще се утешите с това — извади от джоба си кутия с шоколад и я подаде на момиченцата Чарлз.

— Ти си истински ангел, Чарлз! — възкликна Ксандра. — Олга, вземи си, това са от твоите любими бонбони.

Олга поклати отрицателно глава.

— Чарлз, моля те, накарай я да опита поне един. Сега дни наред ще се самонаказва и няма да иска да хапне нищо само защото си въобрази, че сме се подиграли с нещо свято — обърна се Ксандра с молба в очите към него.

— А сега ме чуйте добре и двете — каза Чарлз. Не можеше да устои на молбата в гласа на Ксандра. — Това, което сте направили, не е толкова лошо. Олга само държеше празната кутия и не каза нищо. Така че не може да бъде обвинена в опит да подмами невинни и нищо неподозиращи туристи. Също така няма нищо лошо в това да се разиграват религиозни сценки.

При думите му личицето на Олга се проясни и тя каза тихо:

— Значи аз мога да си взема един бонбон.

— И то колкото може по-бързо, защото скоро Ксандра ще изяде всичките — пошегува се той.

Така, бъбрейки и черпейки се един друг с шоколадови бонбони, тримата стигнаха до замъка. В хола ги посрещна госпожа Фергюсън.

— Толкова съм ви признателна за нещата, които донесохте, сър — каза тя с искрена благодарност в гласа. — Тази шунка е истинска прелест. Да не говорим, че от месаря няма и следа и главата ми се беше подпалила с какво да ги нахраня.

— Тогава ще вечеряме шунка — побърза да предложи Чарлз.

Близначките пъхнаха един шоколадов бонбон в устата на госпожа Фергюсън, за да я накарат да млъкне, и изчезнаха по посока на стаята си.

Чарлз отвори вратата на дневната и влезе вътре. В другия й край до прозореца бе седнала Тория. Пристъпи безшумно и когато се приближи съвсем, видя, че плаче. Бе късно да се върне и затова замръзна смутено на едно място, като прошепна:

— Тория!

Тя се стресна и го погледна с невиждащи очи, от които сълзите се стичаха по мокрите бузи. В целия й израз имаше нещо толкова трагично, че той забрави собствената си стеснителност.

— Тория, мила моя, какво те е разстроило? — попита нежно той.

— Ах, това си ти, Чарлз — отговори тя.

Не съзнаваше, че гласът й изразява едва забележимо разочарование. Сякаш бе чакала не него, а някой съвсем друг.

— Какво се е случило? — настоятелно повтори той въпроса си.

— Нищо.

Тя извърна лицето си от него, сякаш не можеше да издържи на погледа му.

— Нещо сигурно не върви както трябва — прозвуча загрижено гласът му. После добави почти шепнешком: — Сигурно е свързано с пари.

— Да — отговори Тория с облекчение, че не се е наложило да обяснява.

Чарлз приседна до нея.

— Чуй ме, Тория — започна той. — Аз съм богат, противно богат. Няма ли да ми позволиш да ти помогна? Не можеш ли…?

Той неочаквано млъкна. После продължи с изненадваща решителност.

— От първия момент, в който те видях, пожелах да се оженя за теб. Мислиш ли, че би могла да мислиш за мен като за твой бъдещ съпруг?

Настъпи гробно мълчание. След доста дълго време, без да го погледне, тя му подаде дясната си ръка. Той я пое благоговейно с двете си длани.

— Това ще реши всички проблеми — каза тя едва чуто. Пръстите му се впиха болезнено в китките й. Тя обаче не се отдръпна. Вместо това неочаквано се обърна към него и го погледна в очите. Сякаш безмълвно го питаше нещо, от което нямаше никаква представа. Сякаш самото му лице й вдъхваше някаква увереност и спокойствие. След още малко време тя повтори:

— Да, това ще реши всички проблеми. Ти сигурен ли си, че искаш да се ожениш за мен?

— Това означава ли, че приемаш предложението ми? — попита той на един дъх.

Чувстваше се сякаш бе в самолет, който стремително пада, а той не може да направи нищо, за да се спаси. Не можеше да си поеме дъх. Изведнъж усети ръката на Тория върху устните си и се чу да казва:

— Дори в най-смелите си мечти не съм мислил, че би се съгласила. Не мога да повярвам на щастието си.

Преди Тория да успее да му отговори, вратата се отвори и в стаята нахлуха двете близначки.

— Обедът е готов. Тория, знаеш ли, че има шунка? Чарлз е донесъл страшни лакомства. Шунката сигурно е направена от бута на най-голямата свиня в света. Татко толкова ще се зарадва, той умира за шунка.

Тория бавно стана и Чарлз се запита дали всичко това, което се бе случило, не бе сън. Наистина ли бе държал ръката й в своята?

— Моля те засега не казвай нищо — прошепна му тя незабелязано.

Чарлз кимна с глава. В това време влезе и Летис, която се приближи до него, за да го поздрави.

— Никой не ми е казал, че сте дошли — погледна тя с укор Тория.

— Едва ли някой е знаел за моето идване. По това време обикновено съм в министерството, но успях да избягам като недисциплиниран ученик. Денят е толкова хубав, че трудно можеш да се задържиш в затворената канцелария.

Докато отиваха към столовата, към тях се присъедини и лорд Линбрук. На масата остана само едно незаето място — на Майкъл. Когато домакинът погледна въпросително към празния стол, Летис попита Тория:

— Знаеш ли къде е Майкъл?

— Излезе — отговори тя.

— Не знаеш ли къде отиде?

В отговор Тория само сви рамене, а и Летис не настоя за отговор.

Когато приключиха с обяда, Летис предложи на Чарлз да се поразходят. Той мислеше само как да остане насаме с Тория, но тя не каза нищо. Всички отидоха в дневната, където близначките пуснаха на грамофона една от новите плочи, които Чарлз им бе донесъл при предишното си посещение. Музиката беше толкова силна, че известно време бе невъзможно да се води нормален разговор.

От вниманието на Чарлз не убягна фактът, че Тория бе неспокойна. Първо седна на едно кресло до камината, после стана и нервно отиде до прозореца. Постоя там само няколко минути и се приближи до писалищната маса. След това се върна при камината. Той бе щастлив, че може да я наблюдава. Толкова изящни и грациозни бяха движенията й. Слънчевите лъчи превръщаха косите й в течно злато. Красотата й му причиняваше почти физическа болка.

Явно бе, че е угрижена. Нещо не й даваше мира и той реши, че това се дължи на решението, което бе взела точно преди обяда. Може би и тя искаше да остане насаме с него. Това желаеше и той, но не знаеше как да го постигне, когато всички бяха около тях.

Едва ли Чарлз можеше да предположи, че загрижеността й бе предизвикана от това, че не бе в състояние да определи собствените си чувства и възприятия. В мозъка й звучеше едно име, удряше неистово като чук главата й: „Майкъл! Майкъл! Майкъл!“

Дните след като той й откри любовта си се бяха превърнали за нея в един безкраен кошмар. Любовта му бе такава, че го унищожаваше като личност, правеше го по-жалък от когато и да било.

Дотогава Тория не бе осъзнала колко близки са с Майкъл във всяко едно отношение. Вярно, че го приемаше като брат, но привързаността, която изпитваше към него, съвсем не можеше да се нарече братска. Дълбоко в себе си тя усещаше, че между тях съществува някаква невидима връзка, която почти я заставяше да отговаря на чувствата му, независимо дали иска или не.

След първата целувка Майкъл никога вече не се опита да я докосне. Сякаш след като разкри любовта си към нея, у него се вселиха стотици дяволи, готови да я разкъсат. Един след друг дните се нижеха жалки и безнадеждни. Самият ход на времето й причиняваше болка, носеше й само мрак и тъжни мисли.

Трябваше да признае, че характерът на Майкъл е не само труден, но и проклет. А може би, мислеше си тя, причината е в нейното поведение. Опита се да поговори с него, но всички опити за разумен разговор свършваха винаги с изпадането на Майкъл в ярост или в най-дълбоко отчаяние. Никога не успя да достигне душата му, да му помогне да разбере самия себе си.

Най-много се учудваше на това, че в къщата никой не забеляза какво се бе случило. Дори сестра му Летис, която не само го обичаше и познаваше, но на моменти изпитваше и ревност към него. Понякога й се струваше, че с Майкъл се намират на безлюдна, ничия земя, зареяна между миналото и настоящето, без да могат да намерят бъдещето.

Именно в тази безлюдна земя, изгаряни от бушуващите в душите им страсти, те се движеха като автомати от един ден в друг, само за да отидат да се нахранят, да се разходят, да легнат да спят. Привидно се държаха като обикновени, спокойни хора, но душите им плуваха в мистично съществуване, което никой от околните не забелязваше.

— Майкъл, не можем да продължаваме така — каза му няколко пъти Тория. — Ако всичко това не ни убие, то къде ще ни заведе? Какво ще стане с нас? Твърдиш, че ме обичаш, а в същото време казваш, че никога няма да представляваме нещо повече един за друг от това, което сме сега. Така не можем да живеем и ако не можем да се оженим, тогава какво ще правим?

— Мислиш ли, че ако знаех, нямаше да ти кажа — отговаряше раздразнено Майкъл.

— Защо не направим нещо?

— Майкъл имаш ли някакво предложение? — почти изкрещя тя.

Тория знаеше, че при това окаяно финансово положение и дума не може да става за евентуален брак. Спомни си деня, в които се разрази неприятна свада.

Майкъл бе получил трето напомняне да плати сметката за някакви материали, които му бяха необходими за прототипа на изобретението и които бе поръчал. Имаше и писмо, с което го предупреждаваха, че ако не плати в определения срок, ще го дадат на съда. Майкъл нямаше никакви пари и въпреки гордостта, му се наложи да попита чичо си не би ли могъл да му помогне.

Лорд Линбрук сам имаше на бюрото си повече от достатъчно неплатени сметки и му отговори не съвсем вежливо.

Не е трябвало да поръчаш това, което не си в състояние да платиш, момчето ми — отговори той рязко на отправената молба.

— Ще ти върна парите веднага, след като получа чека си в следващия месец — настоя Майкъл.

— Добре, явно ще трябва да платя сметката — съгласи се е нежелание чичо му, после я взе и внимателно я разгледа. — Всичко това ти беше необходимо за изобретението. Бих искал да зная какво каза за него Драйтън. Ще го ползва ли или не.

— Оказа се, че то не може да му влезе в работа — отговори още по-сковано младежът.

— Няма да влезе в работа ли? — повтори лорд Линбрук. Тогава какъв е смисълът да губиш пари и време за него? Боже мой, Майкъл, все трябва да намериш нещо, с което да се заемеш, за да си изкарваш честно хляба.

Майкъл се засегна дълбоко от тези думи. Когато малко по-късно намери Тория в дневната, даде воля на яростта си.

— Единственото нещо, което мога да направя в така създалото се положение, е да се продам и то колкото може по-скъпо. Остава ми само да отида да поискам ръката на Сюзан Бътлър.

— Но ти не можеш да се ожениш за „Тилифон и фото“, Майкъл. Ще бъдеш ужасно нещастен, а нея ще направиш жалка. Освен това не я обичаш.

— От къде ти е влязло в главата, че любовта и бракът имат нещо общо? Обичта ми към теб е най-прокълнатото нещо, което ми се случи. На всичко мога да устоя, но не и на нея.

— Защо трябва да си причиняваме болка с такива според мен, излишни думи?

— Защо от тях трябва да те боли? Ти, красивата лейди Тория Гейл можеш да се омъжиш, за когото пожелаеш. Като мен можеш да се продадеш възможно най-скъпо. А аз нямам намерение да оставам повече в този дом. Нямам нужда от милостиня.

След тази тирада той се изсмя като луд и напусна стаята, оставяйки Тория обляна в сълзи. Чувстваше се по-самотна от когато и да било. Когато Майкъл й каза, че я обича, вместо да я направи щастлива, това отне смеха й, собственият й дом се превърна в смразяващо кръвта място, в което съществуваха само гневът и постоянните сцени с Майкъл.

И когато мракът на жалкото положение, в което се бе оказала и което я бе оставило сляпа за всичко останало около нея, тя изведнъж видя до себе си Чарлз. Той изглеждаше силен, разумен и сигурен. Точно такъв човек й трябваше — човек, при когото можеше да приюти като в защитено от бури пристанище изтерзаната си душа.

Тя си спомни, че той идваше в замъка просто, без излишна суетня. Носеше храна и беше добър с близначките, подобряваше настроението на баща й. Когато й предложи да се омъжи за него, я привлече не богатството му, а простият факт, че се появи като спасителен пояс, за който можеше да се улови по време на силна буря и да устои на заплашващите да я погълнат вълни.

„Наистина, един брак с него би решил всички проблеми“ — помисли тя с изтощения си мозък. Щеше да напусне замъка и Майкъл можеше да остане да живее в него, без да се измъчва от нейното присъствие. Той не можеше да тръгне просто така по широкия свят. Замъкът на чичо му бе единственото сигурно място, на което можеше да разчита. Бедният Майкъл!

Внезапно изпита към него нещо като майчина обич към болно дете, което ти е по-мило от всички здрави и жизнерадостни деца на света. Именно слабостта на Майкъл я караше да се чувства отговорна за него. Той просто не можеше да се грижи сам за себе си.

Тя беше по-различна. Имаше приятели, притежаваше здрав разум и много чар, които винаги щяха да й помогнат да се приспособи и към най-трудната ситуация. Да, тя трябваше да се грижи за Майкъл, защото той никога не би могъл да го направи.

Когато обедът приключи, тя започна да се мотае безцелно с тайната надежда, че Чарлз ще си отиде. Искаше да го няма, когато Майкъл се прибере. Бе сигурна, че е отишъл да направи предложение на Сюзан Бътлър. Тя от своя страна ще му каже за решението си да се омъжи за Чарлз. Сигурно нямаше да му стане приятно. Но щеше да разбере колко проблеми щеше да разреши този брак.

Погледна през стаята към дивана, където бе седнал Чарлз, заслушан в музиката от грамофона. Той изглеждаше толкова спокоен, самото му присъствие й вдъхваше увереност. Никога не бе го чула да повиши тон, да се ядоса или да изрази недоволство от каквото и да било. Никога не се мръщеше. Но даже и да го правеше, това нямаше да я засяга, тъй като не го обичаше. Обичаше Майкъл, който бе изхвърчал разярен и гневен от къщи, оставяйки я да рони горчиви сълзи.

— Къде ли може да е отишъл Майкъл? — неочаквано попита Летис. — Никога не е пропускал обяда.

— Може би размишлява над някое ново изобретение — предположи Ксандра и внезапно се обърна към техния гост. — Чарлз, ще откупиш ли изобретението на Майкъл? Много време ти отне вземането на решение, а на нас ужасно много ни трябват пари.

— Даже да исках, не бих могъл да го направя, дете. Не е и моите компетенции. Решенията се вземат от министерството. Уведомих ги за разработката на Майкъл, но в момента тя не е сред тези, към които те проявяват интерес.

— Да не би да искаш да кажеш, че няма никаква надежда? — попита Летис.

— Така, както стоят нещата в момента, се боя, че отговорът ми е да — каза откровено Чарлз. — Трябва да поговоря с Майкъл дали не би могъл да го усъвършенства.

— Той ще бъде отчаян. Всичките му надежди бяха свързани с това изобретение — продължи Летис.

— Мисля, че от известно време Майкъл знае, че Чарлз няма да използва неговото изобретение — намеси се Тория.

— Но това не е честно! — възмути се Летис.

— Кой е казал, че на този свят съществува честност? — попита Тория. — Не виждате ли, че той е устроен съвсем различно за различните хора?

Горчивината в гласа й накара Чарлз да стане от мястото си и да отиде при нея.

— Не се безпокой, ще се погрижа за Майкъл.

— От теб той няма да приеме нищо.

— Ще помислим как да го устроим. Единственото, което искам, е да не се тревожиш за нищо.

Тория го погледна. Беше много по-висок от нея, главата й стигаше едва до рамото му.

— Ти си много добър човек, Чарлз — каза тя, без да се замисли.

— Искам да съм наистина добър не само с теб, а и с всички, които са ти скъпи.

— Да, но не е лесно човек да бъде добър с Майкъл.

— Ще намерим начин и за това — отговори той с увереност, която като че ли не бе съвсем искрена, после добави: — Не можем ли да отидем някъде, където ще бъдем сами. Искам да поговоря с теб.

— Няма къде — отговори тя с колебание. — Освен това този следобед съм заета…

— Искаш ли да си вървя? Ще ми разрешиш ли да се върна за вечеря? Или може би предпочиташ да ти изпратя кола, която да те вземе, и да вечеряме в Лондон?

— По-добре да вечеряме в Лондон. И, Чарлз, нека се оженим колкото може по-бързо!

— Кога — утре или вдругиден? — попита той и в очите му заигра весело пламъче.

Тория се усмихна, макар тревогата да остана в очите й.

— Някъде в края на следващата седмица. Нали няма нужда да правим голяма сватба? Би ли могъл да вземеш специално разрешение или каквото трябва?

— Точно с това ще се занимавам днес следобед. И довечера ще избереш този ден, който поискаш.

— Денят няма значение. Само да е по-скоро.

Чарлз не посмя да я попита защо толкова бърза. Грамофонът гърмеше, а от отсрещната стена Летис ги наблюдаваше с присвити очи.

— Довечера ще имаме достатъчно време да поговорим за всичко. А сега бих искал да зная дали ми позволяваш да се обадя на майка си и да й кажа, че сме сгодени?

— Разбира се, че можеш да й кажеш.

— Тя ще поиска да се запознае с теб. Ако ти нямаш време да отскочим до Устър, ще я помоля тя да дойде в Лондон.

— Благодаря ти — каза Тория и от начина, по който го каза, пролича, че тя иска Чарлз вече да си тръгва.

— Тогава довиждане. Ще пратя колата да те вземе към седем.

— Това е добре. Довиждане, Чарлз.

Тория едва го погледна, прехвърли крака през перваза на прозореца и скочи навън в градината. Тръгна между едва забележимите лехи с цветя към парка. Чарлз се обърна към другите в стаята.

— Време е да си тръгвам — каза той на Летис.

— Ще те изпратя — стана тя и тръгна с него към вратата. В този момент близначките разбраха, че той си тръгва, и затичаха към него с молби да остане. Той обаче твърдо каза довиждане на всички и си тръгна.

В това време Тория вървеше бавно и безцелно из парка. Както често напоследък, си мислеше дали през цялото време е обичала Майкъл, без да го осъзнава, или това, което изпитваше към него, не беше никаква любов. Сигурно обаче тези пламъци, които й причиняваха болка, не можеха да бъдат нещо друго, освен пламъците на любовта.

Изведнъж забеляза Майкъл. Той вървеше точно срещу нея, разгърден и гологлав. В ръцете си държеше една пръчка, с която шибаше клоните на дърветата и храстите, край които минаваше. Напъпилият връх на една шипка се пречупи под безмилостния му удар. Сякаш размахваше сабя срещу враговете си. Тя не можа да сдържи усмивката си, толкова типични за него бяха тези необуздани изблици на чувства.

Най-после Майкъл я забеляза. Пропусна да улучи поредното клонче и замръзна в поза на красноречиво предизвикателство. Тя вървеше все по-бързо и по-бързо, накрая почти затича. Стигна до него, пое дъх и опита да заговори колкото може по-спокойно.

— Пропусна обяда, ала се надявам госпожа Фергюсън да ти е запазила нещо за хапване.

— Вече обядвах — отговори кратко той.

Тория усети как нещо смрази сърцето й.

— Къде? — попита на глас, въпреки че се досещаше.

— У Бътлърови.

— Значи наистина отиде там?

— Казах ти и го направих.

И двамата мълчаха дълго време. Тория се бе обърнала и сега вървяха съвсем бавно един до друг. Пред тях постепенно започна да се появява замъкът с грозните си викториански кулички, които се открояваха на фона на бледото небе.

— Ако искаш да знаеш нещо повече, бих ти казал, че се сгодих за Сюзан Бътлър.

— Аз също се сгодих. Ще се омъжа за Чарлз Драйтън.

Четвърта глава

Тория беше в спалнята и седнала пред огледалото, разглеждаше отражението си. Зад нея, поставена на един стол и готова за обличане, се намираше булчинската й рокля. Воалът бе проснат върху леглото, на тоалетката пред огледалото в разкошна кутия от тъмносиньо кадифе лежеше диамантената диадема, която трябваше да бъде поставена на главата й.

Разглеждаше лицето си сякаш никога по-рано не бе го виждала. И наистина, това не беше нейното лице, а хиляди други лица, които бе срещнала през миналата седмица. Опитваше се да си представи какво говореха за нея зад гърба й техните приглушени гласове, какво мислеха.

Беше изморена и изтощена до смърт. Трябваше да се премислят и направят толкова много неща. Сега копнееше само за дълбок и спокоен, без сънища и видения сън, в който да забрави и себе си, и всички останали. През последните дни не бе спала. Нощ след нощ лежеше будна и когато повече не можеше да издържи, изпрати да повикат стария домашен лекар, който се грижеше за нея и за близначките от самото им раждане.

— Безсъние ли? — попита я той и се вгледа в нея през очилата с дебели рогови рамки, с които приличаше на добър стар бухал. — Това е от начина на живот, който водиш. Много танцуваш, не се разхождаш на чист въздух и не се храниш добре. Просто си измършавяла и ако продължаваш така, ще погрознееш.

Прие го по-скоро като шега, отколкото като заплаха и се усмихна. Обаче трябваше да се съгласи, че той й каза истината. Беше толкова слаба, че дрехите й стояха като на закачалка. Добре че новите неща, които й приготвяха специално за случая, се правеха по мярка.

Тя намрази новите си рокли, за пробите, на които трябваше да стои на крака безкрайно дълги часове, да се вслушва в безбройни съвети. За нея те, както и много други неща, бяха цената, която трябваше да заплати за брака си с Чарлз. С кисела усмивка си спомни, че бе мислила за възможно да се оженят бързо и незабелязано. Повярва и Чарлз. Така минаха три дни, през които крояха планове за церемония, на която да присъстват само най-близките им роднини и приятели.

— Мисля даже да не обличам бяла сватбена рокля — бе казала Тория. — Това е такова разточителство.

— След това би могла да я прекроиш и използваш като вечерна рокля — предложи практичната Ксандра.

— Но винаги ще ми напомня сватбата — възрази Тория. — Освен това много добре знам на какво приличат тези преправени рокли. Каквото и да правиш, когато си облечен с тях изглеждаш така, сякаш по погрешка си свалил булчинския си воал. Не, не. Ще облека проста удобна рокля, за да не се преобличам за пътуването. Нали Чарлз настоява да заминем някъде на сватбено пътешествие.

После на третия ден всичко се преобърна с главата надолу. Обядваха, когато телефонът иззвъня. Олга отиде да се обади, тъй като близначките се редуваха да отговарят на позвъняванията, другите нямаха никакво желание да се обаждат.

— За теб е, Тория — извика Олга през вратата на столовата. — Някакъв журналист от „Ивнинг Стандарт“.

— Какво ли иска — запита на глас Тория и отиде на телефона.

— Вярно ли е — чу тя непознат глас в слушалката, — че сте се сгодили за вицемаршала на Военновъздушните сили Чарлз Драйтън?

Тория се поколеба какво да отговори. Мразеше да лъже, но в същото време не искаше да съобщава за годежа, преди да бъде официално обявен в „Таймс“. С Чарлз се бяха договорили да обявят годежа и сватбата си едновременно. По такъв начин всичко щеше да мине много по-скромно.

— Бих искал да ви уведомя — продължи гласът, — че вече се свързахме с вицемаршала в министерството и той не отрече този факт. Обаче ни помоли да разговаряме с вас.

Не й беше възможно да отклони прекия отговор и тя се предаде.

— Да, наистина сме сгодени, но не бихме искали това да става обществено достояние и социално събитие.

— Кога ще бъде сватбата? — последва веднага нов въпрос.

— Скоро. Сватбата ще бъде съвсем скромна и в кръга на най-близките ни приятели и роднини.

Когато след това влезе в столовата, тя имаше изнервен и отегчен вид.

— Е това е — обърна се към близките си Тория. — Как ли журналистите са научили за годежа ни? Сигурно още тази вечер ще напишат няколко реда, след което ще бъдем затрупани с писма от близки и далечни роднини, които искат да бъдат поканени на църковната церемония.

— Знаеш, че не мога да си позволя да поканя присъстващите на сватбата у дома — намеси се съвсем неочаквано лорд Линбрук.

Винаги бе трудно да се разбере дали той чува какво се говори около него или не. В повечето случаи бе отнесен в някакъв свой свят. За беда сега бе дочул за какво си бъбрят момичетата.

— Зная това, татко — отвърна Тория. — Тъй като на церемонията няма да присъстват повече от двадесетина души, говорихме с Чарлз той да поръча каса шампанско. Сигурно ще е достатъчно, как мислиш?

Когато казваше тези думи, Тория едва ли подозираше каква бомба ще се стовари съвсем скоро върху главите им.

Още същата вечер „Ивнинг Стандарт“ публикува новината, придружена от снимките на годениците. На снимката Тория изглеждаше изключително красива в официален тоалет, демонстриран на ревю от предишния сезон. Чарлз пък бе показан на церемония в Бъкингамския дворец по случай встъпването в длъжност на висши правителствени служители. Под всяка една от фотографиите следваха най-подробни сведения за всеки от тях.

И това бе само началото. Сутрешните вестници отделиха място на новината на първите си страници. За пръв път Тория си даде сметка, че се омъжва за национален герой, мъж, военните подвизи, на който го бяха наредили сред първите, обожавани заради тяхната дързост и смелост.

Самата тя още с първите си стъпки в светското общество бе станала любимка на хрониките за живота на висшето общество и аристокрацията. Беше приятно да чете колко очарователно и блестящо красива е. Не беше обаче приятно, че вестниците предизвикаха една лавина, която те двамата с Чарлз не бяха в състояние да спрат.

Замъкът бе обсаден от журналисти, фоторепортери, нейни почитатели. На портала започнаха да се събират любопитни хора с надежда, че ще я срещнат или даже ще имат възможност да й поднесат благопожеланията си. За Чарлз бе невъзможно да излезе от министерството, без да намери тълпа от млади хора молещи го за автограф.

След едно денонощие геройски усилия да отговаря на всички телефонни обаждания, Тория се предаде и остави слушалката вдигната. Ала не можеше така лесно да отклони вниманието, което й оказваха най-различни познати. Така например, един известен моден дизайнер, чиито модели бе показвала последните няколко сезона, предложи да ушие сватбената й рокля. Най-добрият шапкар в Лондон щеше да има грижата за всичките аксесоари. Появиха се много други великодушни доброжелатели.

От този момент стана ясно, че не е възможно дори да се помисли за скромна сватба.

Кръстникът на Тория, за чието съществуване тя изобщо беше забравила, но който бе епископ, изпрати писмо, с което предлагаше той да извърши църковната церемония по тяхното бракосъчетание. Майката на Чарлз, която до този момент се бе държала дискретно настрана, се обади и ги уведоми, че при така стеклите се обстоятелства е невъзможно да не покани на церемонията поне сто или малко повече приятели и роднини.

Не един път Тория изпитваше непреодолимо желание да избяга или да изчезне, обаче знаеше, че е невъзможно. Достатъчно беше, че Майкъл бе заминал по този начин. Никой не знаеше къде. Всички се тревожеха за него, а това в комбинация с всичко останало превърна замъка в непоносимо място. Това бе толкова типично за него — да натовари и другите със собствените си проблеми.

Сюзан Бътлър бе дошла в замъка и разпита Летис къде е Майкъл. Когато научи от нея, че той е изчезнал, избухна в силен просто нетърпим плач. Тория бе влязла случайно в стаята по време на разговора и бе принудена да присъства на горчивия разказ на съседката им за това, колко е нещастна.

Тя им разказа, че Майкъл отишъл у тях и поискал ръката й. Приела с готовност, защото винаги го обичала. Тръгнал си, като оставил тя да съобщи новината на родителите си. Те не били очаровани от бъдещия си зет, но и през ум не им минавало, че могат да откажат нещо на единствената си дъщеря. След известно колебание те дали благословията си. Развълнувана от това, че всичко се нарежда прекрасно, тя се обадила по телефона на Майкъл в замъка. Той обаче бил лаконичен до грубост. Разбрала, че нещо го е разстроило, без да сподели какво е то.

— Повече не се появи — бе казала тя през сълзи.

На другата сутрин получила една набързо и небрежно написана бележка, че годежът им се разваля. Трудно й било да повярва, че така бързо се слага край на краткотрайното й щастие. Пак позвънила по телефона, отговорили й, че Майкъл е напуснал замъка и никой не знае къде е отишъл.

Летис остана толкова изненадана, че изпадна почти в същата истерия като Сюзан. Тория не им каза, че го е срещнала в деня на обявяването на годежа й с Чарлз, когато бе отишла да го посрещне в парка. Той я бе хванал грубо за рамената и почти бе изкрещял:

— Съзнаваш ли какво означават думите ти?

— Да, аз наистина обещах и ще се омъжа за Чарлз.

Той впи погледа си в нея и побледня като смъртник.

— Майкъл, не разбираш ли, че това е единственият възможен изход. Каза ми, че ще напуснеш замъка, обаче няма къде да отидеш. Така аз ще бъда тази, която ще отиде да живее другаде. При това с човек, който е добър и не на последно място — ужасно богат. Ще помогне на всички ни.

Майкъл я отблъсна от себе си и заговори, задъхвайки се от гняв:

— Ти, проклета глупачко! Казах ти, че аз съм този, който ще се сгоди. Защо трябваше да се бъркаш в плановете ми?

— Не се бъркам — направи тя отчаяно усилие да запази гордостта си. — Знаеш, че не можеш да се ожениш за Сюзан. Дори само поради това, че тя олицетворява всичко, което ти не можеш да понасяш.

— А ти мислиш ли, че ще бъдеш поне малко щастлива с един самодоволен задник, какъвто е Драйтън? — попита той подигравателно.

Тория мислеше напрегнато. Искаше да защити Чарлз, но търсеше такива думи, които да не разгневят Майкъл още повече. Той обаче не й даде да проговори, а се разкрещя.

— Щом ти харесва да бъдеш мъченица, принеси се в жертва! Както и да е, поне пари ще имаш в изобилие. Мен обаче забрави завинаги.

След тези думи Майкъл рязко се обърна и тръгна бързо и с големи крачки към замъка.

— Майкъл, почакай ме — извика тя, но той не се обърна. Сълзи заслепиха очите й и тя се отпусна на едно повалено дърво. Когато след около час се успокои и се върна в замъка, разбра, че Майкъл е заминал и никой не знае къде. След като провериха спалнята му установиха, че от гардероба му липсват само пижамата и едно вълнено сако.

Първоначално Летис не обърна внимание на изчезването на брат си. Другите бяха свикнали със странните му настроения и когато не се появи на вечеря, просто не обърнаха внимание. Следващата сутрин по време на закуската Ксандра каза на висок глас, че Майкъл не е в стаята си и никой не е спал в леглото му през нощта. Едва тогава Летис започна да се тревожи. Изминаха цели два дни, преди граф Линбрук да разбере, че племенникът му е напуснал дома им.

Тория бе сигурна, че всички щяха да се тревожат много повече от внезапното изчезване на Майкъл, ако не бяха вълненията около нейната сватба. Както бе и в действителност. Краят на седмицата дойде и тя бе единствената, която мислеше за Майкъл и чакаше вести от него. Всяка сутрин преглеждаше пощата с надежда да намери поне една картичка, написана от неговата ръка. Вместо това се получаваха стотици писма с поздравления към бъдещото семейство.

— Съжалявам, че се случи така — често казваше Чарлз, когато заварваше Тория с куп чакащи да бъдат отворени писма и купчина подаръци, които и двамата не желаеха.

— Никой от нас не е виновен за тази бъркотия. Изглежда заедно можем да вземем участие в конкурс за популярност. Така не ми харесва висшето общество, когато стане сантиментално.

— Искаш ли да вечеряме в Лондон? — попита я той в края на седмицата. Вече се бе погрижил и беше назначил една секретарка, която да се заеме с ежедневната кореспонденция, за която Тория бе отказала дори да опита да се справи сама.

— Няма никакъв смисъл — поклати тя глава. — Последния път, когато отидохме на ресторант, не успяхме да хапнем дори един залък от хора, които искаха да ни поздравят. Беше по-изморително и досадно, отколкото да си стоим у дома.

— Трябваше да избягаме и да се оженим тайно. Това обаче щеше да обиди бедните ни родители.

Бащата на Тория прие новината с нещо повече от обикновено задоволство. Особено след като научи колко богат е бъдещият му зет. Майката на Чарлз, която по природа бе твърде сдържана жена, с разчувстван глас й каза, че винаги се е надявала да хареса бъдещата си снаха и изборът на сина й е повече от чудесен.

Всичко вървеше добре. Ако имаше някакви новини от Майкъл, би могла даже да бъде щастлива. Мисълта за него развали всичко, даже радостта й от чудесното отношение на Чарлз към всички от семейството. Отнасяше се към него като към щедър благодетел. При пристигането и заминаването му го целуваше по бузата. Рядко оставаха насаме, а когато това се случеше, Тория бе толкова изморена, че единственото нещо, което можеше да направи, бе да облегне пулсиращото си от умора чело на широките гърди на Чарлз и да затвори очи.

Само веднъж той бе проявил желание за по-голяма близост. Връщаха се с колата от Лондон. Без да съзнава, тази вечер тя изглеждаше особено хубава в черната дантелена рокля, в която изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да отплува в мрака на нощта. Чарлз я прегърна и жадно впи устни в нейните.

— Тория, обичам те! Моля те, обичай ме поне малко!

Тория реши, че сега е моментът да му благодари за всичко, което бе направил за нея и за близките й. Ала не можеше да се насили да отвърне на целувката му, толкова физически изтощена се чувстваше… Инстинктивно отвърна лице от него и го скри в рамото му.

С някакво шесто чувство той бе разбрал колко е уморена. Притисна я нежно към себе си и преди още да напуснат Лондон тя спеше дълбоко. Събуди се, когато пристигнаха в замъка.

— През целия път ли съм спала? — попита го тя още сънена. — О, Чарлз, така съжалявам. Сигурно ти е било скучно да пътуваш почти сам, но бях толкова изморена…

— Няма нищо. Сега лягай да се наспиш, а аз ще ти се обадя утре по телефона.

Не направи опит да слезе от колата, за да я изпрати. Нито да я целуне. Само внимателно и нежно взе ръката й и я докосна с устни. Изчака да влезе и затвори вратата след себе си, после каза на шофьора да тръгва обратно.

Ала Тория не можеше да заспи. Часове наред стоя будна. Измъчваше я мисълта, че не е достатъчно мила с Чарлз, както не бе достатъчно грижовна с Майкъл. Дали той щеше да дойде на сватбата й? Дали щеше да научи на коя дата ще е? В отговора на последния въпрос не можеше да се съмнява. Всички вестници бяха публикували датата, на която щеше да бъде брачната церемония. Някои дори бяха отпечатали снимка на енорийската църква в Линбрук.

Имаше нещо особено привлекателно във факта, че Тория и Чарлз бяха предпочели скромната църквица пред някоя катедрала в Лондон.

— Не виждам за каква скромност става дума — каза заядливо Летис, след като прочете написаното в един от вестниците. — В тази малка църква ще има толкова епископи и владици, че от тях няма да може да се направи крачка.

— Като капак на всичко сестрата на дядо ми, за която мислех, че отдавна е напуснала този свят, настоява за церемонията да нося нейната диамантена диадема. Била я оставила на мен в завещанието си и не виждала защо да не ми я даде по-рано, за да мога да я сложа на сватбата си. Представяш ли си, Летис, скромна и малка сватба, на която ще се появя с диаманти, които струват хиляди лири.

— Какво ли ще каже за това Майкъл — каза внезапно Летис и в гласа й прозвуча нотка на тъга.

„Щеше да се изсмее подигравателно“ — помисли Тория, продължавайки да се взира в отражението на лицето си. Изпълни я странното желание той да е тук, макар че щеше да се присмива над трескавите приготовления, над армията прислужници, които превръщаха неугледните стаи на замъка в приказни беседки от цветя. Така никой нямаше да види колко занемарен и засегнат от бедността им в действителност е техният дом.

Кухнята и домакинските помещения бяха превзети от наетата да осигури храната фирма. Пред входната врата бе проснат червен килим. Спретнато облечени келнери, пръснати из цялата къща и парка, бяха готови да изпълнят всяка поръчка. Тория бе сигурна, че Майкъл щеше да се надсмее над всичко това. Както и на свръхелегантната й със своята семпла кройка, но обшита с диаманти и перли бяла сатенена булчинска рокля. Чарлз я бе помолил сватбеният букет да бъде от бели лилии. Той се намираше на един стол зад нея. В мига, в който погледът й се спря на него, сякаш чу гласа на Майкъл:

— Блудкави традиции, драга моя братовчедке.

„Не е честно“ — помисли си тя. Защо трябваше Майкъл непрекъснато да я преследва в мислите й. Искаше да не си спомня за него, но не можеше. Множество неща в замъка непрекъснато напомняха за него — празния му стол на масата за хранене, пустите коридори, водещи към неговата лаборатория, старата му шапка, която висеше на закачалката. Всичко това не й позволяваше да го прогони от мислите си, колкото и усилия да полагаше.

„Време е да започна да се обличам“ — каза си тя.

Когато ставаше от табуретката пред тоалетната масичка, погледът й бе привлечен от блясъка на подарения й от Чарлз несесер с многобройни и най-разнообразни тоалетни принадлежности. Те бяха златни и на всеки с малки диамантчета бе гравиран нейният монограм. „Какво разточителство!“ — би се надсмял Майкъл, макар че щеше да ги хареса. Бяха изящни и показваха изискания вкус на този, който ги бе избирал.

С вдървени от напрежение крака Тория прекоси стаята и взе сватбената си рокля. В този момент влезе Летис. Бе облечена с нова рокля, която подчертаваше красотата й. Макар да бе нова, личеше, че не е скъпа. С мъка в сърцето Тория забеляза, че тя силно контрастираше с нейната суперскъпа и суперелегантна рокля. Какво обаче можеше да направи, след като не тя бе плащала за всички нови и скъпи вещи, които я заобикаляха. Баща й едва бе успял да отдели пари за нови дрехи на близначките, с които да се появят на сватбата.

Тъй като бе заета до гуша с приготовленията за сватбата, Тория бе помолила Летис да избере новите рокли на Олга и Ксандра. Когато влязоха, тя ги изгледа учудена. Бяха облечени в костюми от тъмносиньо кадифе. На главите си носеха малки барети, украсени с парченце хермелин. Тория ненапразно бе работила с години в най-големите модни къщи, можеше да разпознае скъпата дреха, когато я види. Като видя дрехите на близначките, моментално разбра, че те не са купени с почти мизерната сума, която бяха дали на Летис.

— Хей — обърна се тя към сестрите си, — откъде купихте тези дрехи? И кой ги плати?

Ксандра и Олга възкликнаха от удоволствие.

— Те са изненада — отговориха в един глас двете момиченца. — Много са красиви, нали? Тория, кажи, че ги харесваш.

— Откъде взехте пари да ги купите? — попита Тория. Този път близначките избухнаха в неконтролируем щастлив смях.

— Даваме ти право да опиташ да познаеш до три пъти — казаха те.

— Чарлз, разбира се — веднага отговори на собствения си въпрос младоженката. Осъзна, че бе познала преди още хорът от гласовете на сестрите й да го потвърди.

В ушите на Тория отново прозвуча подигравателният глас на Майкъл: „Купил е всички, нали. Това вече няма да е твоето семейство, а неговото!“.

В този момент забеляза пухкавата кожа, която Летис бе преметнала около раменете си. Самурено наметало, за каквото тя винаги си бе мечтала. Без съмнение, подарено от Чарлз.

Неговото разточителство нямаше край. Изведнаж започна да изпитва омраза към златните тоалетни принадлежности, към висящото в гардероба визонено палто, към малкото обсипано с диаманти часовниче, което беше поставено на тоалетната масичка и чакаше само да бъде закопчано на китката й.

Навсякъде около нея бяха пръснати предмети, които струваха много пари. Заради тях бе загубила Майкъл, с когото се обичаха.

Усети, че се задушава, обаче нито Летис, нито близначките забелязаха. Те говореха за Чарлз, какво им е подарил, какво още им е обещал. С такава лекота името му се появяваше на устните им. Искаше да изкрещи и да ги попита за Майкъл, с такава лекота ли го бяха забравили след всички тези години, през които бяха живели заедно. Дори сестра му, която го боготвореше, сега се въртеше пред огледалото, любувайки се на подаръка си.

Тория стисна в юмруци ръцете си, които бяха пъхнати дълбоко в джобовете на износения вълнен пеньоар. Сякаш се докосна до стар и изпитан приятел, с топлината и удобството, на който бе свикнала през дългите години, които го имаше.

Близначките и Летис не й обръщаха никакво внимание. Незабелязано тя отвори вратата и излезе в коридора. Спря пред стаята на Майкъл. След кратко колебание отвори вратата и влезе. Беше малка тясна стая, с бутнато в ъгъла дървено легло. Почти цялото пространство бе заето от един стар скрин. На стената над него бяха закачени много снимки. Цялата обстановка бе толкова гола и аскетична, че тя потръпна от жал за Майкъл, който толкова години бе живял в нея. Изпита неистово желание да се хвърли върху тясното дървено легло и да изплаче насъбралата се мъка.

— Бедният Майкъл — пошепна тя и в същия момент си помисли, че той сигурно отнякъде й се надсмива.

Сигурно беше доста смешна така, облечена в стария изтъркан халат, застанала в средата на малката стая и замислена за човека, който бе напуснал живота й. Все пак беше ли го напуснал? Тя се омъжваше за Чарлз поради една-единствена причина: вярваше, че по този начин ще помогне на Майкъл. А той дори не бе тук, за да види каква жертва прави заради него.

Искаше да заплаче, да изкрещи, че Майкъл е заминал неизвестно къде и трябва да го намерят. Как можеше да се омъжи, да предприеме такава важна стъпка в живота си, без да е получила неговото одобрение.

„Аз съм просто една истеричка“ — осъзна се Тория и излезе, като затръшна вратата след себе си.

Вече бе в коридора, когато чу гласовете на близначките.

— Тория, Тория, къде си? Ако не побързаш, ще закъснееш за собствената си сватба.

Вървеше бавно, усещаше краката си натежали и полагаше огромни усилия, за да направи всяка крачка. Най-после влезе и ги успокои.

— Няма да закъснея.

Летис я погледна и сякаш сега я видя за първи път.

— Бих казала, че наистина изглеждаш много бледа. Не искаш ли глътка коняк или нещо друго?

— Така ми е добре — отклони предложението Тория.

— Госпожа Фергюсън каза, че не си се докоснала до закуската си — добави загрижено Ксандра. — Обаче каза също, че всички булки са такива заради вълнението, което изпитват. А кухнята е пълна с най-вкусните сандвичи, които сме опитвали някога. С Олга вече изядохме по десетина. Не искаш ли да ти донесем?

— Не, не ми се яде.

— Какво ще кажеш за чаша чай? — предложи на свой ред Олга. — Представяш ли си какъв шум ще се вдигне във вестниците, ако случайно припаднеш и то от глад.

Макар Олга да бе по-тиха и мълчалива от Ксандра, тя често се проявяваше като много по-практична. Тория й се усмихна с благодарност.

— Мисля, че предпочитам чаша чай — съгласи се тя само за да успокои сестрите си.

— Отиваме да ти го донесем — включи се в акцията Ксандра. — Какво ще кажеш и за малко сандвичи? Ако ти не ги искаш, можем да ги изядем ние.

— Както искате, за мен това няма никакво значение — каза Тория.

— Значи ще направим точно така. Хайде, Олга — обърна се тя и двете излязоха от стаята.

Тория се сети за нещо и се обърна към Летис.

— Бих искала да те помоля да отделяш малко повече внимание на Олга. Онази вечер я намерих да спи завита с един стар чувал. Той отговарял най-пълно на представите й за завивка на човек, който трябва да изкупува греховете си. Нали знаеш, че намира грехове във всичко. Сигурна съм, че довечера ще коленичи и ще се моли да й бъде простена лакомията, която е проявила, като се е натъпкала с толкова много сандвичи. В такива случаи недей да й се надсмиваш или да й се караш. Просто поговори с нея разумно и внимателно.

— Ще направя каквото мога — обеща Летис. — Знаеш обаче, че близначките не ме слушат и не обръщат никакво внимание на това, което им казвам.

— Добре че няма да отсъствам дълго — успокои я Тория. Всъщност не искаше никъде да заминава, не искаше да отсъства нито минута. Би предпочела целият си живот да прекара тук, в дома, където бе живяла досега, както бе живяла досега. Само ако можеше да върне времето преди Майкъл да й бе казал, че я обича, преди Чарлз да се бе появил в живота й. Летис прекъсна мислите й.

— Тория, крайно време е да се облечеш. След малко трябва да тръгваме за църквата — чу тя разтревожения й глас.

— Добре, добре. Би ли ми помогнала, роклята се закопчава на гърба.

Когато слезе по стълбите, бе закъсняла само с няколко минути. Облечена в разкошната бяла копринена рокля, с блестящата диамантена диадема на главата и ефирно диплещият се след нея фамилен булчински воал, Тория имаше чувството, че участва в нерепетирана пиеса, краят на която й е неизвестен.

В хола я очакваше баща й. Единствен той бе отказал да получи нови дрехи за този повече от специален случай. Тези, които имаше и бяха купени за неговата сватба, според него трябваше да бъдат достатъчно представителни и за сватбата на дъщеря му. Е, тук-таме имаше дупки от молци, пък и малко му висяха, тъй като с годините бе отслабнал. В действителност така, както се бе стегнал, изглеждаше съвсем прилично и напълно представителен.

Алеята не бе станала по-равна от множеството автомобили, които бяха преминали по нея през последните три седмици. Тория подскачаше на мястото си в колата и когато излязоха на главния път, трябваше да положи доста усилия, за да върне диамантената диадема на мястото, където бе закрепена преди тръгването им от дома.

— Някой ден ще трябва да се погрижим и за пътя. Ако не изравним дупките, някога ще си счупим врата, преди да стигнем до мястото, за което сме тръгнали — обърна се тя към баща си, който седеше до нея.

— Чарлз вече говори с мен по този въпрос. Предлага ми да използваме някакъв нов метод за покриване на такива алеи, който бил изключително траен.

— И сигурно той ще плати ремонта, нали?

— Естествено, че ако не плати той, ние няма да можем да направим нищо, за да променим сегашното му състояние.

Тория отвори уста да му каже, че в такъв случай по-добре да си остане така, с дупките. Ала реши, че е излишно да говори. Нямаше никакъв смисъл да спори с баща си. Още повече, че до църквата оставаха не повече от стотина метра.

Вече се виждаха тълпите хора, които се трупаха около нея. Върволицата паркирани коли се проточваше на километър и половина от нея. Хората се трупаха от двете страни на пътя, децата бяха накацали като птички по оградата. Всички проявяваха любопитство да видят как ще се появи булката, наистина ли е толкова красива, както пишеха и говореха.

— Всичките тези хора нямат ли с какво по-полезно да се занимават — изрази недоволството си от хорското любопитство лорд Линбрук, когато слязоха от колата и се озоваха сред море от лица.

— Моля те да не мислиш за това, татко. Само ще се ядосаш — опита се да го успокои Тория. Тя знаеше много добре, че когато баща й започнеше да развива теорията, съгласно която нацията се разпадала, защото никой не работи достатъчно, кръвното му винаги се вдигаше.

Лорд Линбрук измърмори нещо, което тя не чу. Бе заслепена от светкавиците на фотоапаратите. Засмя се с надеждата, че усмивката й не изглежда твърде пресилена.

С голяма трудност успяха да си пробият път през притискащите ги от всички страни хора. Най-после стигнаха пред вратата на църквата и спряха за последен път, за да изчакат някой да подаде знак, че е дошла. Хористите се размърдаха на изтръпналите си крака, запрелистваха нотите. Най-после органът засвири.

Всички глави се обърнаха към нея, всеки искаше да я види. Малката църквичка бе изпълнена до краен предел. Никога в нейната вековна история не бе посрещала такава изискана публика, толкова много шапки, фини кожени ръкавици, скъпи визонени палта и такива разкошни бели карамфили.

От двете страни на пътеката, по която вървяха, от входа до олтара бяха застанали един до друг високи, стройни и елегантни млади мъже. Това бяха най-добрите приятели на Чарлз, които бяха настояли да вземат участие в това особено важно събитие от живота на бойния им другар.

Най-после стигнаха до олтара. Тория застана пред епископа. Чак сега осъзна, че Чарлз стои до нея. Усети непреодолимо желание да го докосне, да го помоли да отпрати всички тези хора. Толкова много неща бе направил за нея, сигурно нямаше да откаже и това. В този момент започна службата. Чарлз взе ръката й в своята. Пръстите му бяха топли и силни както в оня ден, когато я завари да плаче заради Майкъл и й предложи да се ожени за нея.

Нищо от това, което ставаше около нея, не стигаше до съзнанието й. Вършеше всичко сякаш тук бе само тялото, а духът й витаеше незнайно къде. Без да разбере кога и как, халката се оказа на пръста й. Те тръгнаха напред и приклекнаха пред олтара.

Всичко свърши. Бе омъжена. Множество хора, които не бе виждала никога през живота си, я целуваха. След това тръгна подръка с Чарлз към изхода под тържествените звуци на органа. Отвсякъде се сипеха поздравления, щракаха фотоапарати. Като в сън се качиха в колата и се понесоха към замъка.

Чарлз не говореше, само здраво стискаше ръката й. Минаха през портала и заподскачаха по дупките на неравната алея. Тория издърпа ръката си, за да задържи диамантената диадема на мястото й.

— Добре ли си, скъпа? — попита я нежно той. Тя не отговори на въпроса, а следвайки пътя на собствените си мисли, отбеляза:

— Татко каза, че имаш намерение да поправиш пътя.

Съзнаваше, че не това са най-подходящите думи на младоженката, казани веднага след церемонията по бракосъчетанието, ала думите сякаш излетяха сами. Внезапно се почувства изгубена и уплашена.

— Никога не съм понасял това друсане — отговори той сухо.

Тория се засмя. Не трябваше да се плаши. Та в края на краищата, това беше Чарлз. Защо тогава всичко бе започнало да й изглежда толкова страшно и несигурно?

— Докато пристигнем, роклята ми ще заприлича на нищо — изохка тя след поредната дупка, която я отхвърли върху Чарлз.

Той я прегърна здраво и каза:

— Тория, толкова си красива! Точно както си представях, че ще изглеждаш като булка.

— Нали знаеш какво казват? Че дрехите правят хората. Затова исках да се оженя с костюма, с който ще пътувам.

— Добре, че промени решението си. Исках на нашата сватба да си облечена точно така, както сега.

— Фотографите направиха достатъчно снимки. Ще има какво да разглеждаме на стари години — усмихна се тя свенливо.

Имаше усещане, че говорят насила. Добре че междувременно пристигнаха в замъка. Един от наетите прислужници затича да им отвори вратата.

Влязоха в хола. Тория се обърна към Чарлз.

— Ще посрещаме гостите в дневната. След това те могат да минат през библиотеката и да стигнат до столовата от другата страна.

На мястото, където двамата трябваше да застанат, за да посрещат гостите, бе оставено малко празно място, заобиколено от огромни кошници цветя — люляк, карамфили и бели лалета, доставени за случая със самолет специално от Холандия. Те застанаха, заобиколени от нежния им аромат.

— Готови сме. Не ти ли се струва, че гостите закъсняват повече, отколкото предполагахме.

— Сигурно ги бави алеята с дупките — успокои я той.

В този момент се чу звук от много шумен мотор, който изръмжа зловещо при спирането си пред входа.

— Все пак някой е вече тук — зарадва се Тория.

— Но това е мотоциклет — отбеляза Чарлз.

— Може да е някой фотограф или журналист. Защо обаче татко и близначките се бавят още?

В това време от хола долетяха гласове. Не разбра думите, които се изричаха, ала при звука на гласа сърцето й замря. Впи поглед във вратата. Със затаен дъх очакваше тя да се отвори.

Последваха тежки стъпки. Както и очакваше, на входа застана Майкъл. Бе облечен в много стар и почти разкъсан шлифер. Косата падаше върху челото, а цялото му лице бе изпоцапано. Стори й се, че е запъхтян сякаш е бързал неистово. Спря и се загледа в нея. Това сякаш продължи цяла вечност. После тръгна с очи, впити в нейните. Виждаше само нея и никой друг.

— Тория — каза той, като едва си поемаше дъх. — Спечелих от футболната лотария петдесет и пет хиляди лири!

Сякаш нещо я удари в гърдите. Майкъл започна да изчезва и тя разбра, че припада. Протегна ръце, за да се хване за нещо, което не съществуваше. Докато пропадаше в бездънната бездна на забравата, чу собствения си вик — неудържим, безразсъден, отчаян.

— Майкъл… вече е късно… много късно.

Пета глава

„Много късно! О, Майкъл, много е късно!“

Когато Тория започна да се съвзема и да излиза от мрака, в който бе потънала, чу тези думи, повтаряни непрекъснато от собствения й глас. После чу Летис да казва:

— Тя не знае какво говори…

Тория отвори очи. Лежеше на дивана, заобиколена от много хора. Първо видя Летис, после близначките, баща си и най-после Чарлз, застанал малко настрана от другите с прикован в нея поглед. Инстинктивно прокара длан по горещото си чело.

— Какво се е случило? — попита с несигурен глас.

— Припадна — отговори кратко Летис. — Казах ти, че трябва да хапнеш нещо.

— Дайте й малко коняк — заповяда лорд Линбрук.

Летис обхвана раменете на Тория и поднесе към устните й чаша със златиста течност. Усети как по тялото й се разлива топлина. Облакът, който бе забулил съзнанието й, постепенно започна да се вдига и скоро бе в състояние да седне. Отпи още една глътка.

— Вече се чувствам по-добре — опита се да се усмихне тя. — Има обаче опасност да се напия. Силният концентрат е опасен за празния стомах.

— Не би ли искала да си починеш още малко. Да ти донеса ли нещо за хапване? — задаваше въпрос след въпрос Летис.

Тя стана на треперещите си крака и неуверено пресече стаята. Застана пред огледалото. Беше страшно бледа, а диамантената диадема се бе изкривила на една страна. Воалът изглеждаше съвсем измачкан.

— Летис, моля те да ми оправиш воала — помоли тя братовчедка си. — Хората ще се чудят какво ми се е случило.

— Добре ли си, Тория — попита почти шепнешком приближилата се до нея Ксандра. — Изглеждаше толкова ужасно бледа, че помислихме да не си умряла.

— Толкова се изплашихме — добави Летис. — Не знаехме какво ти се е случило.

— Просто се е преуморила — обади се най-после Чарлз. Тория го погледна с благодарност и бързо отмести поглед.

Нямаше ли някой да спомене Майкъл. Да каже нещо за него, да попита къде е отишъл пак. Всички мълчаха и я гледаха с очакване. Тя се обърна и се усмихна вече малко по-уверено:

— Хайде — подкани тя заобикалящите я роднини. — Не можем да държим гостите да чакат.

— Не трябва ли да извикаме лекар. Няма да е лошо да те прегледа. Сигурно е някъде тук, видях го и в църквата.

— Оставете я намира! Ще се оправи. Ако продължаваме да се суетим, някой от любопитните журналисти може да се усъмни, че става нещо. И ще започне да задава въпроси…

Тория погледна баща си с благодарност. За разлика от другите той разбра, че колкото по-малко се говори за случилото се, толкова по-добре. Какво ли си мислеше в този момент добрият човек. А близначките и Летис? Те сигурно са чули несвързаните й думи докато е била в безсъзнание. И Чарлз. Той пък какво ли си бе казал. Погледна го и неочаквано изпадна в паника. Тя не знаеше нищо за него, дори не го познаваше достатъчно добре. А иначе бе негова съпруга, носеше неговото име.

Време за размишления и философстване обаче нямаше. Едва имаха време да застанат пред кошниците с цветя, когато потокът гости, поднасящи поздравления и благопожелания, започна да се движи пред тях като огромна морска вълна.

— Изглеждаш чудесно, скъпа.

— Сватбената церемония премина безпогрешно.

— Чарлз, поздравявам те от все сърце.

— И на двамата желаем най-искрено много щастие.

Едва ли при такъв случай можеше да се измисли нещо по-оригинално, помисли си Тория, когато за кой ли път повтаряше:

— Много ви благодаря. Радвам се, че успяхте да дойдете. Тя се усмихваше механично. Обръщаше се и поднасяше бузата си за поредната целувка от поредния гост. До нея се чуваше спокойният глас на Чарлз, който от време на време се намесваше:

— Тория, запознай се с мой много отдавнашен приятел. С него бяхме заедно в Бирма. — Или пък: — Скъпа, това е леля ми. Спомняш ли си превъзходната ваза, от нея е.

Благодареше с усмивка. Всеки подарък беше точно това, което искала да има, казваше за кой ли път тя, макар да не можеше да си спомни за кой от стотиците, които бе получила, става дума. Беше ги разопаковала и подредила секретарката на Чарлз. Пак тя бе разпратила задължителните благодарствени писма.

— Странно колко малко неща иска човек истински!

— А какво бихте искали вие, лейди Тория? — бе попитала секретарката и я бе погледнала заинтригувано през дебелите стъкла на очилата си.

Тория се замисли.

— След като ми зададохте въпроса, не зная как да ви отговоря, защото не зная също така какво искам. Предполагам, че не е нещо, което човек получава от почти непознати хора — посочи тя натрупаните навсякъде пакети с подаръци. — Има ли хора, които наистина мислят, че изграждането на общ дом започва с придобиването на тези вещи?

— Те обаче винаги са полезни — защити се секретарката. — В крайна сметка вицемаршалът не би могъл да живее вечно като ерген, нали? А сега всичко е толкова скъпо…

Така й се искаше да бъде благодарна за подаръците, които бе получила. Като гледаше обаче гостите, не можеше да си представи, че някой от тях би лишил от нещо себе си, за да помогне на нея и Чарлз. Те просто искаха да бъдат видени, че присъстват на такова светско събитие като женитбата на Чарлз Драйтън и лейди Тория, и най-лесният начин да получат покана за него, бе да изпратят подарък. Нещо като купуване на билет за театър или кино, но зрелището бе много по-занимателно.

Какво в тази сватба възбуждаше такъв интерес в почти непознати хора, чудеше се Тория. Всички те едва ли бяха приятели на Чарлз, а съвсем точно не бяха и нейни. Не можеше да разпознае дори някои имена, които наетият лакей извикваше от вратата при влизането им.

Мислите й отново се върнаха към Майкъл. Къде ли бе отишъл? Къде се намираше в този момент? Защо влезе, изкрещя й за спечелените пари и веднага изчезна? Чарлз ли го бе изгонил или бе излязъл по своя воля, след като тя припадна в краката му? Защо никой не й казваше нищо? И защо не беше сега тук сред поканените гости?

Повтаряха се едни и същи думи от познати, малко познати и съвсем неизвестни хора. Полученият ефект бе като от развалена грамофонна плоча. Гостите нямаха край, все нови и нови поканени нахлуваха през вратата. Шумът й напомни трясъка на мотора, с който бе пристигнал Майкъл. Откъде ли го бе взел? Какво е правил през тези три седмици, докато го нямаше?

Обявяваните имена валяха като лавина от падащи камъни, които се стоварваха точно върху нейната глава. Все нови и нови, и още… Зави й се свят. Започна да я обхваща паника да не припадне отново, когато усети силната ръка на Чарлз върху рамото си.

— Сигурна ли си, че се чувстваш добре?

— Много съм изморена.

— Тогава ще престанем да посрещаме гостите, за да отида и да ти донеса нещо за ядене. Освен това нали трябва да разрежем и тортата?

— Наистина ли?

По някакъв вълшебен начин Чарлз пое нещата в свои ръце. Повдигна дългия воал и внимателно го постави на ръката й. После внимателно, но твърдо я хвана подръка и я поведе през тълпата към столовата, за да разрежат тортата. Направиха им пътека и те вървяха бавно напред, като от време на време се спираха да поздравят някой от малкото познати.

Накрая се озоваха пред огромната триетажна бяла торта. Някой подаде на Тория чаша шампанско и тя отпи глътка. Като в сън разрязаха тортата и изслушаха пожеланията за здраве и щастие от един висок и сух мъж в униформа, за когото тя си спомни смътно, че е началникът на Чарлз. Стотици напълнени с искрящо шампанско чаши се вдигнаха в тяхна чест и без да иска тя си помисли, че баща й има късмет, задето не той трябваше да плаща за всичко това.

С трескав поглед тя обхождаше морето от лица пред тях. Но единственото, което имаше значение за нея и тя искаше да види, ала то не беше тук, бе лицето на Майкъл.

Една малка топла ръчица се мушна в замръзналите й пръсти. Беше Ксандра.

— Ще отиваш ли скоро да се преобличаш? Ако искаш, ще дойда да ти помогна. С Олга изядохме по шест сладоледа и не се чувстваме съвсем добре. Олга е по-зле. Тя каза, че провидението ни наказва заради нашата лакомия.

— След малко се качвам горе. И много искам вие двете, ти и Олга, да дойдете да ми помагате.

— Ще я потърся, за да й кажа — изчурулика детето и се шмугна в тълпата.

— До тръгването ни остава половин час. Естествено, ако искаш да спазваме програмата, която направихме.

— Отивам да се преоблека. Страх ме е обаче, че ще закъснеем за самолета.

Чарлз погледна часовника и се усмихна.

— Не се притеснявай. Уредих да пътуваме със специален полет, тъй че самолетът ще ни чака и няма да излети без нас.

— Тогава всичко е наред — опита се да му се усмихне Тория. Обърна се и бавно започна да се изкачва по стълбите към горния етаж. Никъде не можеше да намери покой, да се отърве от невидимото присъствие на Майкъл, от ехидния му глас, който прозвуча в ушите й: „Това са хора, които имат всичко, разполагат даже със специални самолети, готови да ги отнесат всеки момент, където пожелаят. И ролс-ройси, които ги чакат при пристигането им“. Спомни си как се подиграваха над хората, които могат да си позволят такъв лукс. Сега тя бе станала една от тях.

— Тория!

Спря като вкаменена. Човекът, който не излизаше от главата й, когото искаше да види повече от всеки друг на света, стоеше на прага на нейната собствена стая. Когато осъзна, че не сънува, се спусна към него.

— Майкъл! Какво стана с теб? Къде беше?

Той се вмъкна в стаята й след нея. Затвори вратата и заключи.

— Значи закъснях!

— Настина ли си спечелил тези пари или се шегуваш?

— Ако мислиш, че е шега да караш триста и петдесет километра с мотоциклет, много се лъжеш. Проклетото чудо се разваля два пъти. Иначе щях да пристигна навреме, преди церемонията.

— Защо не ми се обади по телефона, Майкъл? Кога стана това?

— Не съм такъв малоумник, че да не опитам да се свържа по телефона. Оказа се, че връзката със замъка е повредена.

— Сигурно е било първата седмица, след като обявихме годежа. Телефонът звънеше непрекъснато и бяхме принудени да го изключим.

— Научих за печалбата тази сутрин. Петдесет и пет хиляди лири, Тория!

— Къде беше през цялото това време?

— В Манчестър. Работих на пристанището. Там приемат всеки, който има здрави мускули. Докато съм здрав и силен, няма да пропадна. Миналата седмица изкарах десет лири, а по-миналата — осем.

Хвалеше се като малко момче, което е надминало другарчетата си в класа.

— Майкъл, Майкъл! — бе всичко, което Тория можеше да каже.

Той я огледа и каза с подигравателен тон:

— Много си красива като булка.

— Не ми се подигравай! Не мога да издържам повече! — изхлипа бедното момиче.

— А аз? Аз трябва да понасям всичко! Когато разбрах, че съм спечелил, бях завладян от една-единствена идея: да стигна, колкото може по-скоро при теб. Помолих човека, с когото живеех, да ми услужи с мотоциклета си. Бе първото нещо, което ми попадна. Три пъти спирах, за да опитвам да ти се обадя по телефона, два пъти мотоциклетът се разваля… Когато пристигнах и видях обкичената с бели панделки кола пред входа, разбрах, че съм закъснял.

Внезапно гласът му потрепери и той млъкна. След малко с мъка продължи.

— А сега, сбогом!

С тези думи се обърна и тръгна към вратата. Тория извика:

— Майкъл, къде отиваш?

— Ако исках да бъда на висотата на този трагичен момент, щях да ти отговоря: по дяволите. Ако искаш да ти кажа самата истина, отивам долу да се натряскам до козирката!

— И после?

— Ще ида да си получа петдесет и петте хиляди лири. И пак ще се напия до забрава. А ти няма защо да се безпокоиш. Никой с петдесет и пет хиляди лири в джоба си не си пръска черепа.

Той отключи вратата.

— Майкъл, Майкъл, не можеш да си тръгнеш просто така! — извика тя неистово и протегна ръцете си към него.

— Как искаш да си тръгна? Така ли? — попита той и с няколко крачки се приближи до нея. Сграбчи я в прегръдките си, без да го е грижа, че ще измачка роклята й. С груба бруталност впи устни в нейните. Целувката му бе толкова жестока, така спря дъха й, че можеше да се задуши. В момента, в който направи опит да се освободи, той я отблъсна от себе си.

Политна към леглото. Направи отчаян опит да запази равновесие. Протегна ръка да се задържи за нещо, но нощното шкафче не издържа и се обърна. Намиращата се на него нощна лампа с абажур от китайски порцелан падна и се разби на хиляди парченца.

— Майкъл! — простена тя. — Майкъл!

Отговори й само трясъкът на затварящата се след него врата. Тория остана да лежи на леглото, без да прави какъвто и да е опит да мръдне. Затвори очи и потъна в обхваналите душата й отчаяние и смут.

Зъбите на Майкъл бяха прехапали устната й и от нея се стичаше капчица кръв. Макар да не бе изгубила съзнание, сякаш бе попаднала в един свят на безкрайна болка. Болеше я душата.

Вратата се отвори.

— Тория, тук ли си?

Бяха близначките.

— Какво е станало с теб? — попита иначе мълчаливата Олга.

— Закачих с тази невъзможно широка рокля нощното шкафче и, вижте, счупи се красивата ми нощна лампа. Колко жалко!

— Важното е, че не си скъсала красивата си рокля — каза Ксандра.

А Олга добави загрижено:

— Сигурна ли си, че не си се порязала на някое от пръснатите из цялата стая парченца?

Тория се усмихна насила и поклати отрицателно глава.

— Много си бледа — отбеляза Ксандра. — Ще е добре да опиташ от сватбената торта. Ние с Олга успяхме да вземем две големи парчета — и тя извади не съвсем чиста носна кърпичка, в която бе завила плячката си. — Решихме тази нощ да спим върху малки парченца от нея. Казаха ни, че така ще сънуваме за кого ще се омъжим. Така че ще има и за теб, и за нас.

— Много сте мили, обаче не съм гладна.

Олга погледна към нея от пода, където бе коленичила да събира счупените парчета от порцелановия абажур:

— Аз се надявам да сънувам някой, който да прилича на Чарлз. Той е много хубав, нали Тория?

Гласът й бе сериозен и Тория се убеди, че бе вложила нещо особено в така спокойно изречените думи.

— Да, права си. Той е даже твърде хубав — отговори й тя.

— Какво означава твърде хубав? — попита любопитна Ксандра. — Може ли някой да бъде твърде хубав?

— Така ли казах? Било е грешка на езика, искала съм да кажа твърде добър. Погледнете тези прекрасни дрехи, помислете за шампанското и тортата, които имаме благодарение на него.

— Ние опитахме от това шампанско, по което толкова се превъзнасяте. И не ни хареса — призна Ксандра.

Олга се приближи до тоалетката, пред която Тория сваляше диамантената диадема.

— Тория, защо се върна Майкъл? Той просто изхвърча от дневната точно когато се връщахме от църквата. И като влязохме вътре, те намерихме припаднала.

Започна да мисли трескаво какво точно да каже. Олга бе много по-чувствителна и уязвима от Ксандра. Бе по-тиха и сериозна от нея, но нищо не се изплъзваше от вниманието й.

— Мисля, че бе огорчен от това, че е пропуснал сватбата. За да стигне навреме пътувал с мотоциклет чак от Манчестър — обясни тя с доверителен глас.

— Сега ще остане ли в замъка?

— Не зная. Ако обаче реши да остане, бъдете добри към него, сестричета.

— Разбира се — кимна в знак на съгласие Олга. — Той не е много щастлив човек. Нали, Тория?

Олга пак й бе задала труден въпрос. От търсенето на подходящ отговор я спаси Летис, която в този момент влезе с поднос в ръцете.

— Донесох ти чаша чай и препечена филийка с малко масълце — каза тя.

— Пфу — у, какъв ужас! При всички тези вкуснотии, които са на масата долу! — възкликна Ксандра.

— Мисля, че точно това бих искала да хапна — не се съгласи с нея голямата й сестра. — Благодаря ти, че си се сетила, Летис.

— Да си призная честно, сетих се не аз, а Чарлз. Той ме помоли да намеря госпожа Фергюсън и да й кажа да ти приготви точно това. Каза също да не слизаш долу, докато не изядеш всичко.

Беше типично за Чарлз — да мисли и се грижи за тези около себе си. Отпи от горещия и силен чай. Усети как влива живителна топлина в измръзналата й душа, връща й възможността да мисли спокойно и логично. Как умееше Чарлз да се сети за дребни неща, които създават атмосфера на покой и сигурност. В това отношение бе толкова различен от Майкъл, който би помъкнал някой със себе си през пустинята без капка вода. „Идеално би било, ако двамата можеха да се слеят в една личност“ — помисли си тя.

Летис и близначките бърбореха нещо за това, колко хубава е била сватбата, колко жалко, че не е била в Лондон. Тория обаче не ги слушаше. Не я напускаше мисълта, че ако сватбата бе определена само за един ден по-късно, изобщо нямаше да се състои. Все пак изобщо не можеше да си представи, че би се омъжила за Майкъл, би се съгласила да напусне с него дома си в момента, в който се появи така внезапно от Манчестър. Не би могла да напусне Чарлз пред очите на всички в църквата. Вглъбена в завладелите я мисли, несъзнателно ядеше от препечените и намазани с масло филии така, сякаш животът й зависеше от това. Без да разбере как, чинията се оказа празна. Летис вдигна таблата и се усмихна.

— Чарлз ще бъде доволен.

— Тория, ти яде така заразително, че и на мен ми се прииска да хапна нещо. Олга, искаш ли да опитаме от сватбената торта?

— Защо не отидете да потърсите нещо за ядене? — предложи Летис. — Ако някой се опита да ви спре, кажете, че е за булката. Тогава ще ви дадат всичко, което поискате.

— Страхотна идея — извика Ксандра.

Близначките веднага се затичаха и излязоха от стаята, като оставиха вратата отворена след себе си. Летис отиде да я затвори, после се обърна и погледна Тория.

— Значи Майкъл ни бе напуснал заради това, че нямаше достатъчно пари — опита да отгатне истината Летис.

Думите й прозвучаха като косвено обвинение. Ръцете на Тория се разтрепериха и тя изпусна булчинската рокля, която вече бе съблякла, на пода. После попита бавно и несигурно.

— Ти успя ли да говориш с него.

— Не. А ти знаеш ли къде замина пак?

— Нямам представа — каза самата истина Тория. Извади дрехите, с които щеше да пътува, и започна бавно да ги облича. Летис се приближи до нея, за да й помогне. Междувременно каза с недоумение:

— Не разбирам защо Майкъл се държи така.

В гласа й имаше нещо, което за първи път подсказа на Тория, че братовчедка й е подозирала за любовта на брат си към нея, но не е намерила смелост да го изрази с думи. Тория отклони поглед и го насочи към часовника над камината.

— Закъснявам. Моля те, помогни ми. Иначе никога няма да стигнем навреме на летището.

Това бе отчаян опит да избегне един откровен разговор. За първи път Тория не искаше да бъде искрена и откровена с Летис. Тревожният израз в очите на Летис й подсказа, че тя прекрасно разбира опита й. Тория обаче нямаше друг избор, освен да замълчи. Бързо закопча роклята, сложи си малката синя шапка и взе новото визонено палто — един от многобройните подаръци, получени от Чарлз. Летис й подаде чантата и ръкавиците и внезапно я попита с прегракнал глас:

— Тория, Майкъл влюбен ли е в теб?

Тория се обърна и тръгна към вратата. Вече с ръка на дръжката й отговори, без да я поглежда:

— Не зная. Мисля, че Майкъл не обича никой друг, освен себе си — и решително отвори вратата.

Чарлз я очакваше долу пред самата стълба. Заобикаляха го най-упоритите гости, които се смееха и шегуваха, без да успеят да скрият почтителното си отношение към него. Когато я видя, изкачи няколко стълби, за да я посрещне и й подаде ръка.

— Моля да ме извиниш, ако съм закъсняла.

— Няма значение. Нали вече ти казах, че самолетът ще ни чака — отговори той търпеливо, като че ли обясняваше на малко дете.

— За къде излитате, ако не е тайна? — не се сдържа и попита един от най-любопитните гости.

— Нямам никакви тайни, що се отнася до личния ми живот. Ще пътуваме със самолет до Ница, а оттам с кола до Монте Карло.

— Чудесно, сигурно няма да скучаете. Там има толкова много казина, които бихте могли да посетите винаги, когато поискате.

Междувременно Чарлз я попита дали е изяла препечените филийки, които й изпрати. Когато чу утвърдителния отговор, й се усмихна топло и приятелски.

Веднага след това попаднаха във водовъртежа на изпращането. Трябваше да целунат десетки хора, да изслушат благопожеланията на още толкова. Най-после се качиха в колата и тя бавно потегли. Близначките затичаха след нея, махайки възбудено с ръце.

Когато те изчезнаха от погледа им, Тория се отпусна с въздишка на облегалката и затвори уморено очи.

— Страхувам се, че едва ли някога ще мога пак да се усмихна на някого — прошепна тя изтощена. — Тези сватби са изобретение на средновековната инквизиция и трябва да бъдат забранени със закон. Те са истинско убийство за младоженците.

— Добре че всичко свърши — успокои я с отегчение в гласа Чарлз. — Надявам се, че поне част от присъстващите са се повеселили.

Той се отдръпна колкото можеше повече в своя ъгъл, протегна краката си напред и също затвори очи.

„Напускам дома си завинаги — мислеше Тория. — Напускам близначките, татко… Майкъл.“ Интересно дали се бе скрил в тълпата, за да наблюдава заминаването им или взел бутилка шампанско, се бе оттеглил в своята работилница. Дали ще си спомня за нея, за годините, които бяха живели под един покрив. Защо бе човек, който винаги намира начин да накара хората около него да бъдат нещастни даже в моменти на върховно щастие?

„Той развали дори сватбата ми“ — помисли тя и се попита дали би се омъжила за Майкъл, ако като кандидат-съпруг той бе така упорит, както като неканен гост. Беше в състояние да създаде трудности дори там, където това бе почти невъзможно.

— Пристигнахме на летището — прекъсна мислите й спокойният глас на Чарлз.

— Да, летището — върна се в реалния свят Тория. — За колко часа ще стигнем до Ница?

— За не повече от два, ако имаме попътен вятър. Ако е насрещен — за малко повече. Би ли искала преди излитането да пийнеш или хапнеш нещо?

— Благодаря, не — отговори тя все още безкрайно уморена. Преди да излетят се срещнаха с още много хора. Последваха още поздравления, още благопожелания и ръкостискания Най-после се качиха на самолета. Тория бе доволна, че по време на полета няма да могат да разговарят поради твърде силният шум на двигателите. Освен това забеляза, че Чарлз бе взел със себе си вечерните вестници.

На една от първите страници бе публикувана тяхна снимка в мига, в който излизат от църквата. Тория обаче се чувстваше толкова изтощена, че не намери сили дори да поиска вестника и да прегледа какво бяха написали за сватбата.

Устната, където я бе целунал така жестоко Майкъл, все още я наболяваше. Кой знае защо болката пречеше да го отпъди от мислите си. Представи си го как работи на пристанището — как вдига тежките чували, как чака на опашката в края на седмицата, за да получи изработената надница. И щеше да е безкрайно доволен, че парите е спечелил сам, без чужда помощ.

Що се отнася до парите кой знае защо си спомни един случай. Бе изпаднала в особено затруднено финансово положение. Един господин на средна възраст, който имаше по-специално отношение към нея, й предложи сумата, от която имаше нужда. Тя му благодари за предложението, но твърдо отказа да вземе дори един пенс.

— Любопитно ми е защо — каза й той — някои хора правят такава история от това, че са им предложили пари. Ако ти изпратя цветя за двадесет лири, ти ще ги приемеш. Няма да откажеш скъп подарък по случай Коледа. Защо съгласно общоприетите норми на поведение трябва да ми откажеш същата сума, предложена в брой, с която да платиш някоя сметка или да си купиш чифт обувки, които да държат краката ти сухи и топли? Аз лично не виждам разликата в това дали ще ти дам парите на ръка или във вид на скъп парфюм.

— Чекът е нещо, което едно добре възпитано момиче не би могло да приеме, от който и да е мъж — опита се да му обясни тя.

— По принцип — да. Но аз мисля, че е повече от вулгарно да се вдига шум за пари, независимо дали човек ги има, или ги няма. Защо да не приемеш парите, които ти трябват, вместо аз да ги похарча за цветя или шоколади.

Тория естествено не прие парите. Често след това обаче се замисляше върху думите му. В тях имаше много здрав разум. Майкъл например вдигаше винаги излишен шум за това, че няма достатъчно пари. Как ли щеше да се държи сега, когато имаше петдесет и пет хиляди лири? Дали щеше да се промени, да стане по-щастлив, по-доволен от съдбата си?

Зареяна в тези мисли, тя се унесе в тежка дрямка. Не знаеше колко време бе минало, когато се стресна от някакви кошмари. Огледа се и видя Чарлз, който се бе облегнал в седалката до нея. Беше със затворени очи, дишаше леко и безшумно. Наблюдава го и реши, че без да притежава биещата в очи красота на Майкъл, бе особено симпатичен, с високо чело и упорита брадичка. Изглеждаше умен. За първи път си даде сметка, че това му качество трябва да е изключително, щом бе най-младият вицемаршал в историята на Кралските военновъздушни сили. Той бе изтъкнат конструктор, постигнал голям успех в областта на астронавтиката. Въпреки това никога не парадираше с важността на работата, която вършеше, или поста, който заемаше. Не натрапваше познанията си, а предпочиташе с готовност да изслуша събеседниците си.

„Той е наистина хубав мъж и добър човек“ — помисли си тя. Веднага се сети, че тихата и сериозна Олга бе казала същите думи само преди няколко часа.

„Децата знаят, че с Чарлз ще съм на сигурно място“ — каза си тя. И веднага помисли какво значи „сигурно“. Дали се отнасяше за финансовите възможности или за ежедневните проблеми. А може би имаха предвид това, че ще бъде защитена от дяволското влияние на Майкъл? В същото време бе ли възможно да искаш да си защитен от човека, когото обичаш?

Тория потрепери. Независимо от визоненото палто й бе студено, чувстваше се изморена до смърт. Защо Майкъл я наказваше, като не я оставяше намира дори по време на сватбеното й пътешествие? Събираше й се твърде много!

Чарлз се размърда и отвори очи.

— Заспал ли бях? — попита той и погледна часовника си. — Сигурно всеки момент ще пристигнем.

Тория погледна през илюминатора. Под тях се разстилаше гладкият безкрай на Средиземно море. Здрачът се спускаше и по крайбрежието светваха хиляди светлинки, които трептяха весело й безгрижно.

— Вятърът е бил попътен. Ще кацнем съвсем навреме или дори няколко минути по-рано.

Тория му се усмихна, а той се наведе към нея и започна с бавни и отмерени движения да закопчава предпазния й колан. Ръцете му я прикрепяха сигурно към седалката…

Самолетът започна да се снижава. След това по лекото раздрусване тя разбра, че вече са се приземили и се движат по пистата. Спряха и изчакаха да заглъхне шумът на моторите. Пред самата стълбичка ги очакваше специална кола. Не бе минал и половин час от кацането, а те вече пътуваха по блестящите многолюдни улици на Ница, отправяйки се по крайбрежния булевард към Монте Карло.

— Сигурно полетът те е изморил още повече. Добре поне, че мина без неприятности.

— Аз понасям добре всяко пътуване, и по въздух, и по море — усмихна се тя разсеяно.

Колко странен бе разговорът, който водеха, за двама души, които са на сватбеното си пътешествие. Все едно, че се бе запознала с Чарлз по време на току-що завършилия полет. Обхвана я неудържимо желание да го попита какво мисли, но не можа да произнесе нито дума.

Все по-ясно и натрапливо някъде в дълбочината на съзнанието й се бе загнездило нарастващо безпокойство от въпроса, на който сигурно скоро щеше да й се наложи да отговори. Моментът, в който Чарлз щеше да я попита какви са точно отношенията й с Майкъл Гейл.

Шеста глава

Апартаментът в хотел „Париж“, който Чарлз бе ангажирал, бе пълен с цветя — големи вази с нежнорозови карамфили и ухаещи зюмбюли.

— Правим всичко възможно, за да изпълним най-стриктно желанията на нашите клиенти — отговори придружилият ги лично управител.

Тория погледна Чарлз.

— Ти ли поръча целия този разкош? Колко мило от твоя страна.

Той не отвърна на усмивката й. Даже не я погледна, сякаш не би понесъл да срещне очите й. Тория пресече дневната и влезе в спалнята. Стаята имаше голям балкон с изглед към градината, зад която се простираше морето. Остана там, загледана в светлините на пристанището, блещукащите на тъмното небе звезди, неясните очертания на високо издигащите се скали. Усещаше упойващия аромат на мимозите.

— Колко е хубаво! — прошепна тя, почти изгубила дъх от разкриващата се пред погледа й красота.

След известно време се огледа. Още бе сама. Учуди се защо Чарлз не идва при нея. После чу шум от отключваща се врата и гласа на управителя.

— За ваш късмет, господине, стаята е свободна. Няма никакви пречки да наемете две спални.

Значи Чарлз бе зает с това. Погледна към дневната и видя отворената от другата й страна врата, която сигурно водеше към втора спалня. Изведнъж потрепери от студ. С нервни движения свали шапката, която навярно бе причина за силното главоболие.

Почти веднага донесоха и багажа им. Чу как Чарлз на учудващо добър френски даваше указания кой куфар в коя спалня да внесат. Няколко минути по-късно всичко сигурно бе поставено на съответните места, тъй като носачите благодариха с такъв ентусиазъм, от който тя разбра, че бяха получили щедър бакшиш.

Останаха сами. Тория започна да се вцепенява. Не можеше даже да отвори куфарите, подредени грижливо до стената. Стоеше, стиснала до болка облегалката на стола, и чакаше. Сърцето й започна да бие с паническа скорост, когато чу крачките на Чарлз, а после и гласа му.

— Сигурно си гладна като мен. Предлагам да вземем по един душ, да се преоблечем и да слезем долу за вечеря колкото може по-бързо.

Думите му бяха приятелски, добронамерени. Усети как напрежението й постепенно започва да намалява.

— Копнея за един душ, той няма да ми отнеме много време. Не зная обаче как ще се справя с багажа.

— Можем да повикаме прислужничка, която да ти помогне — предложи той.

— Настина ли?

— Естествено. Изобщо не трябва да се замисляш за такова нещо. Разреши ми аз да се обадя вместо теб.

Чарлз само се протегна, натисна един от много вградени в нощното шкафче бутони и без да каже повече нито дума, тръгна към втората спалня.

Тория си спомни как по време на предишните си пътувания до Франция или където и да било другаде трябваше да внимава и да пести всяко пени. Даже не бе помисляла, че може да си разреши да плати на прислужничка, която да подреди багажа й вместо нея.

Съблече палтото си. Светлината проблесна, отразена от платината на брачната й халка. Какво ли щеше да й донесе тази тънка пластинка? Церемонията в църквата й се струваше безвъзмездно отлетяла в миналото. През цялото време се чувстваше като в полусън, движеше се механично, докато мислите и чувствата й бяха някъде другаде, неизвестно къде.

Представи си като живо лицето на Майкъл, когато я чакаше на вратата на собствената й стая, макар да искаше да го отпъди от спомените си. Както и думите, които каза, когато припадна. Те разкриваха напълно малката им тайна с Майкъл. Само ако не беше толкова изморена, може би щеше да измисли някакво фантастично извинение, да убеди Чарлз, че това се е отнасяло за друг човек, а не за нея. Обаче езикът й отказваше да се движи. Оказваше се затънала в една страшна главоблъсканица, изход, от която не можеше да намери.

Стегнатата й душа започна да се отпуска едва в топлата вана. Водата сякаш изсмукваше умората от тялото й. Сигурно затова много хора предпочитаха да умрат във ваната. Представи си прерязани вени, от които изтича един човешки живот. Сигурно нямаше да е толкова страшно. Засрами се от мислите си, изправи се рязко и почти извика на глас:

— Не искам да умирам. Ще живея, за да бъда щастлива. И ще бъда!

Гласът й отекна в облицованите с плочки стени на банята. Уви се в голямата пухкава хавлия и започна да си налага да разсъждава спокойно и рационално, да влее малко жизненост в уморения мозък и изтощеното си тяло. „Преди всичко не трябва да мисля за Майкъл“ — реши тя твърдо. Ако продължаваше да се връща към случилото се, със сигурност щеше да полудее.

Облече се особено внимателно и се огледа в голямото огледало. Тази вечер нямаше да си разреши мисълта за Майкъл да я разстройва. Не трябваше да забравя, че това бе първата й брачна нощ с Чарлз. Трябваше да го направи поне заради него, тъй като той се бе оженил за нея, защото я обичаше. В замяна искаше толкова малко и тя бе длъжна да му го даде.

— Ще направя всичко възможно поне той да е щастлив — даде си тя дума.

Изпита задоволство от това, че е красива. Чарлз можеше да се гордее с нея. Бе облякла рокля, изработена от един от водещите моделиери в Англия. Все пак тя бе само рамка, която подчертаваше нейната хубост. Взе кадифения шал, пое си дълбоко въздух и тръгна към дневната.

Чарлз я чакаше. Беше седнал в едно кресло и четеше вестник. Когато Тория влезе, той го остави и стана.

— Много бързо се приготви. Предполагах, че ще ми се наложи да чакам много по-дълго.

— Винаги ли си толкова търпелив? — опита да се пошегува тя. — Повечето мъже се сърдят, когато са готови и ги карат да чакат, особено ако се отнася до храна.

— Много зависи от това кого чакат — отвърна той съвсем спокойно.

В гласа му имаше някаква нотка, която я засрами. Погледна надолу. Създаде се впечатление, че преценява дали всичко с роклята й е наред. Сигурно с това привлече и неговото внимание към дрехата, защото той каза:

— Прекрасна рокля.

— Радвам се, че ти харесва. Когато знаеш, че ще те харесат в някоя дреха, си заслужава да изтърпиш дългите часове на безбройните проби.

— Хайде да тръгваме, за да заслепиш всички в ресторанта — опита той да влезе в нейния лек тон.

С тези думи й отвори вратата, изчака я да излезе преди него от дневната и след това внимателно затвори вратата след себе си.

Тория бе идвала и по-рано в Монте Карло, но никога не бе отсядала в хотел „Париж“. Огромният ресторант с позлатени стени, жълтите копринени завеси и чудесните стенописи я изненадаха приятно.

— Начинът, по който е обзаведен ресторанта, го прави идеален образец на стила рококо. Докато казиното прилича на сватбена торта, а градините са като нарисувани, в тази зала не може да се намери никаква грешка или нещо, което да те подразни.

— Радвам се, че ти харесва — отговори Чарлз и се задълбочи в менюто.

Тория се огледа и реши, че Майкъл би харесал това място. Той обожаваше орнаментите, лукса на кадифето и коприната, на позлатата и кристала. Това за него бе част от бунта му срещу мизерията, скуката и вечния недоимък.

„Искам светът да е пълен с фантазия и красота. Масата за хранене трябва да е украсена с орхидеи и храната да се сервира в златни съдове. Къщите да са пълни с мраморни статуи и лакеи, а жените — отрупани със скъпи бижута“ — бе казал веднъж той.

Да, по такъв начин той искаше да избяга от грозната, сурова обстановка на крайната бедност. Нямаше никакво съмнение, че тук щеше да му хареса.

А и салонът бе пълен с известни личности. Сама на маса, почти до тяхната, седеше контеса Ивон дьо Фарлан, известна красавица, сега прехвърлила седемдесетте, но запазила следи от някогашната си хубост. На главата й кокетно бе кацнала черна шапка, а на врата си носеше пет реда прекрасни перли, за които клюката говореше, че са й подарък от Великия княз на Русия, неин голям обожател.

Малко по-далеч сред свои връстници се опитваше да блесне със светските си маниери една от последните издънки на най-известните френски банкери. Той не бе успял да се справи с тежестта на годините така успешно, както контесата, и поразително приличаше на костенурка. Дрехите му бяха провиснали, вратът стърчеше от яката, брадичката висеше в безформени гънки. Беше пристигнал в Монте Карло с четири коли, доктор, медицинска сестра, личния си секретар и двама камериери.

— Виждаш ли познати? — прекъсна мислите й Чарлз.

— Доста — отговори му тя машинално.

Това бе самата истина. Познаваше много хора в огромния, изпълнен до краен предел ресторант. С никой от тях не бе в особено близки отношения, обаче знаеше, че в момента, в който стане известно, че е тук, няма да я оставят на мира. Щяха да очакват веднага да се присъедини към някоя от техните компании, за да прекара времето си в забавления и хазарт.

Питаше се какво ли мисли Чарлз за тези нейни познати, с които по един или друг начин бе свързана не по собствено желание, а по рождение. Както контесата и банкера, и те бяха останки от една отминала епоха. Бяха се появили на бял свят през годините между двете световни войни. В Америка сполучливо ги бяха нарекли „кафеджийско общество“.

Винаги можеха да бъдат намерени в кафенетата на хотелите „Риц“ във всеки град. Ако не беше различната гледка през прозорците, нямаше да се разбере къде именно се намираха.

Те бяха живи паразити в един свят, който позволяваше съществуванието им, макар да не ги възприемаше. Мъжете бяха симпатични, добре облечени, с неизменните карамфили в реверите и вечните пури. Караха бързи и скъпи коли, разполагаха с огромни суми, макар никой да не знаеше откъде ги имат.

Жените бяха несъмнено повече от очарователни. Винаги бяха облечени в съответствие с изискванията на последната мода. Дрехите им носеха етикетите на световноизвестни моделиери, а бижутата бяха изработени от най-реномираните фирми. Рядко казваха нещо умно, но смехът им бе силен и заглушаваше дори оркестрите. Независимо от това с колко пари разполагаха, винаги намираха начин да са облечени по-добре от другите жени. В тях имаше нещо, което винаги правеше другите да изглеждат облечени старомодно.

— Кои от тях са твои приятели? — попита Чарлз.

В това време до тях вече бе застанал първият келнер, който на сребърен поднос им донесе една бележка. Тория прочете: „Скъпа, божествено е, че си тук. След вечеря непременно ела при нас. Копнеем да научим нещо повече за сватбата. Беба.“

Тория подаде бележката на Чарлз.

— Искаш ли да отидем при тях? Това са онези четирима души в ъгъла.

Чарлз ги погледна. Мъжете бяха със загорели от слънцето лица, а жените — елегантни и отрупани с бижута.

— Тази вечер може би си твърде изморена. Но ако ти искаш, естествено няма никакви проблеми да се присъединим към тях.

Тория кимна в знак на съгласие.

— Тази вечер съм не просто изморена, а преуморена. С тях можем да се видим утре или всеки друг ден, докато сме тук. Дори да искаме, няма да можем да се отървем от тях.

— Не виждам защо трябва да прекарваме времето си с някого, с когото не желаем — отговори спокойно Чарлз.

— Ти просто не познаваш Беба — усмихна се Тория. — Тя е повече от настоятелна, а ние в момента сме атракцията на обществото.

Чарлз я погледна учудено.

— Никога преди не бях те чувал да говориш язвително за това — възкликна той.

— Не съм язвителна. Опитвам се да се надсмивам над хора, към които волно или не, принадлежа.

— Всяко чудо за три дни — пошегува се Чарлз. — Следващата седмица ще има друга сватба, много по-интересна от нашата, която ще ги накара да забравят, че изобщо съществуваме.

Тория написа отговор и помоли келнера да го занесе на Беба. Обясняваше, че току-що са пристигнали и са много изморени, за да останат с когото и да било още първата вечер. Беше уверена, че Беба и приятелите й ще я разберат.

Когато келнерът тръгна да занесе бележката, Тория се запита дали е постъпила правилно. Разговорът им с Чарлз вървеше трудно и мудно, съвсем насила. Думите, които произнасяха, сякаш бяха предназначени само за едно — да скрият мислите им.

Съпругът й поръча чудесна вечеря. Тория не мислеше върху това, за което говореха. Не можеше да съсредоточи мислите си върху Чарлз. Струваше и се, че времето минава необичайно бавно.

— Какво ли правят сега близначките? — попита тя неочаквано.

— Тази вечер са на театър с трима от моите шафери и Летис. Купих им билети, защото мислех, че след твоето заминаване ще бъдат угнетени. Знаеш отлично, че ще им липсваш.

— Нали няма да е задълго? — отговори Тория с въпрос.

Чарлз я погледна многозначително.

— Мисля, че двамата трябва да поговорим за тях. Не си ли се замисляла, че би било добре да посещават колеж, който ще бъде добър не само за образованието им, но ще ги въведе в собствения им социален кръг, ще им помогне да си изберат подходящи приятелки.

Тория го погледна с неразбиращ поглед.

— Те са толкова щастливи у дома, а и посещават селското училище. Понякога взимат и частни уроци.

— Това едва ли е подходящо образование за тях — каза Чарлз.

— Те знаят не по-малко от мен, когато бях на тяхната възраст — отговори Тория малко предизвикателно.

— Мисля, че ще се чувстват по-добре в някой реномиран колеж. Особено сега, когато ти не си вкъщи и няма кой да се грижи за тях.

— Летис е у дома. Освен това мислех, че когато решим къде ще се установим за постоянно, биха могли да дойдат да живеят при нас.

— Купих къща в Честърфийлд. Не ти казах, защото исках да те изненадам. Това е съвсем малка къща. Честно казано, не смятам, че мястото е достатъчно, за да живеят постоянно при нас. Повече от ясно е, че ще могат да ни посещават винаги, когато поискат. Освен това могат да идват и в дома ми в Устър. Твърдо съм убеден обаче, че трябва да посещават колеж!

Тория изведнъж се ядоса. За първи път откакто я познаваше, Чарлз се намесваше по такъв категоричен начин в семейните им работи.

— Ще помисля върху това — каза тя студено. — Трябва да знаеш, че винаги аз съм решавала тези проблеми, защото нямаме майка.

— Надявам се, че сега ще ми позволиш да те освободя от тази отговорност и да взема някои решения вместо теб.

— Защо?

— Защото много се привързах към момичетата и държа да направя това, което е най-добро за тях.

— Най-доброто място за всички деца е техният дом — настояваше Тория.

— Да, когато имат майка и баща, които да се грижат за тях — съгласи се той.

След кратко мълчание Тория каза с цялата предизвикателност, на която бе способна:

— Мразя колежите и всички видове училища.

— Ти самата някога посещавала ли си ги?

— Само шест месеца — отговори тя малко по-смирено. Спомни си с какво нежелание напусна замъка. Обаче в училището, в което я бяха записали, за нейно голямо учудване не бе чак толкова лошо. Най-точната дума бе интересно. Да, беше й интересно да е заета с нещо сериозно, да има много приятели, с които да споделя толкова много нови неща. Тя не мразеше времето, прекарано в училището. Близначките обаче бяха много по-малки и сигурно щеше да е ужасно да ги карат да спазват дисциплината, да тъпчат главите им с всякакви ненужни неща.

— Ще си помисля върху предложението ти — повтори тя с някакъв необясним инат.

Най-много се ядоса на това, че Чарлз избра именно първата им вечер да я занимава с близначките.

Той не разбра какъв гняв бушуваше у нея. Каза със спокойствието на безкрайно уверен в правотата на мнението си човек:

— Сигурен съм, че за Ксандра и Олга това е най-доброто — а веднага след това рязко смени темата. — А сега, ако си свършила, искаш ли да отидем до казиното?

— Добре — съгласи се тя.

Макар че много от посетителите вече бяха напуснали ресторанта, на тях им бе необходимо доста време, за да излязат. Поне дузина ръце се протегнаха в желание да я поздравят. Жените не пропускаха да кажат с премрежени погледи, впити многозначително в Чарлз:

— Няма ли да ме запознаеш със съпруга си?

Чарлз се държеше културно и с необходимото уважение, но спазваше някаква невидима дистанция. Имаше усещане, че разбра как я въвличат в до болка познатия водовъртеж на фалшиви думи и чувства. Тория веднага влезе във форма и изобщо не се затрудни от тази нова роля, в която съпругът й я виждаше за първи път.

Той никога не си бе представял, че тя може да се държи по този начин. Досега я бе виждал само в замъка, където държанието й бе напълно естествено. Сега не можеше да разбере тя ли бе това блестящо същество, което се обръщаше към всеки срещнат със „скъпи“ и бърбореше куп глупости с общоприетия светски маниер, който превръщаше дори най-незначителната забележка в забавна реплика.

Най-после успяха да излязат. Тръгнаха по широкия коридор с мраморни колони, който щеше да ги отведе до казиното.

— Няма нужда да излизаме на открито. Този коридор ще ни изведе точно там.

— Ако не ти е студено, бих предпочел да излезем малко навън за глътка свеж въздух — предложи деликатно Чарлз.

— Аз също — съгласи се веднага тя с него.

Докато излизаха от хотела и пресичаха улицата, Тория се замисли какво ли се върти в главата на Чарлз. Нямаше обаче достатъчно време да се отдава на анализи, защото почти веднага стигнаха до големия игрален салон. Както обикновено той бе окъпан от ярките светлини на блестящите кристални полилеи.

— Искаш ли да играеш? — попита с полуусмивка Чарлз.

— Бих опитала късмета си — не се стърпя Тория.

Той отиде до касата и скоро се върна с една купчина жетони. Тя отиде на масата с рулетката. Без да мисли защо, заложи на 17. Чак след това се сети, че това е щастливото число на Майкъл. Той винаги казваше: „Ако нещо има да става, то ще е свързано с цифрата седемнадесет“. Тя се смееше на суеверието му, защото най-често той залагаше на любимото си число при конни надбягвания. Когато губеше започваше да ругае коня, който е закъснял.

— Нула — чу тя гласа на крупието.

Бе загубила. Опита късмета си на друга маса, после на трета. Накрая изгуби всичко, което й бе дал Чарлз, и се огледа за него. Видя го съвсем близо и отиде при него.

— Спечели ли? — попита я той.

Тя поклати отрицателно глава и попита:

— А ти?

Той раздрънка някакви монети в джоба си и се засмя.

— Малко. Обикновено имам късмет.

— Не можех да си представя, че си комарджия — пошегува се тя.

— Не съм — не разбра той шегата. — Именно заради това в редките случаи, когато си опитвам късмета, печеля.

Изведнъж Тория се почувства страшно изморена, почти на границата на изтощението.

— Може ли вече да си лягаме или е още рано? — попита тя с неуверен глас.

— Наближава полунощ. За Монте Карло това е неприлично рано. Обаче за хора като нас, свършили толкова работа за един ден, е време за почивка.

Мълчаливо пресякоха залите и излязоха пред казиното. Тория спря и се загледа в окъпаната от ярка светлина градина. По стройните и някак тържествени стъбла на цветята пламтяха най-различни ярки цветове. Палмите чезнеха на фона на тъмното небе. Дори техният хотел тънеше в атмосфера на мистериозност и примамливост. Всичко изглеждаше толкова нереално, сякаш всеки момент щеше да се вдигне завесата, за да започне странно театрално представление.

— Монте Карло е идеална сцена — без да мисли каза тя на Чарлз.

— За кого? — долетя приглушеният му глас.

— За… космополитната тълпа, която се стича тук от всички краища на света.

Асансьорът ги отведе на техния етаж. Чарлз отключи вратата на апартамента и я пропусна първа. Тя запали светлините и застана колебливо в средата на стаята. Тъй като не знаеше какво да прави, отиде и скри лицето си в най-близката ваза с благоуханни зюмбюли.

— Цветята са прекрасни — промърмори тя.

Чарлз не продума. Мълчанието ставаше непоносимо. Тя се видя принудена да вдигне очи към него. Стоеше прав и я гледаше сериозно.

— Късно ли е да поговорим? — попита тихо той.

— Бих казала, че е даже много късно — бързо отговори тя. — Не може ли това, което искаш да ми кажеш, да почака до утре?

— Както искаш. Само бих искал да знаеш, че се отнася за твоя братовчед Майкъл.

Усети как краката й се подкосиха. За да не падне, тя приседна на крайчеца на дивана.

— Какво за Майкъл? — прозвуча съвсем неестествено гласът й.

— Ти си влюбена в него — убедено каза Чарлз.

— Какво искаш да кажеш?

— Мисля, че знаеш много добре. Обаче ще ти кажа. Знаех, че не ме обичаш, обаче до днес — денят на нашата сватба, не ми бе известно, че обичаш друг човек.

— Не си ме питал — отговори тя, като повика на помощ предизвикателността.

— Никога не ми е минавало през ума, че ако харесваш някой друг, би се омъжила за мен — парира Чарлз.

— Може да имам причини за това.

— Естествено. Една-единствена причина и това са парите.

Гласът на Чарлз бе рязък и за първи път в него звучеше язвителна ирония.

— Не, не са парите — почти изкрещя в лицето му тя.

— Тогава ще бъдеш ли така добра да ми обясниш какви точно са тези причини.

Тория преплете пръстите си и ги стисна до побеляване. Сцената, която се разиграваше, бе по-непоносима отколкото си представяше. Опита да събере мислите си и да му каже всичко, което бе решила. Но мозъкът й отказваше да се подчини. Чарлз започна нервно да се разхожда из стаята.

— Само ако можеше да ми кажеш истината, да ми се довериш и да ме оставиш да ти помогна — каза той така тихо, че едва го чу.

— Казах ти, че не се омъжих за теб заради парите. Исках да се отърва от Майкъл.

— Той очевидно е имал същите намерения — каза той подигравателно.

— Но той наистина беше се махнал от къщи, без да казва на никого.

— Това значи ли, че ако той се бе появил преди официалната церемония, щеше да ме зарежеш? — попита я той и в гласа му прозвуча безгранична горчивина.

Последва дълга пауза преди Тория да отговори.

— Не зная. Това е истината, Чарлз! Не зная.

— Тория, ти ме помоли да се оженим колкото може по-бързо. Ако бе имала малко търпение, сега, след като Майкъл е спечелил толкова пари, можеше спокойно да се омъжиш за него.

Неочаквано Тория скочи на крака и протегна ръце към него.

— Какъв смисъл има всичко това? Защо казваш тези неща, от които няма никаква полза? Нали вече сме женени.

— Искам да съм наясно какво е точно положението, в което се намирам — отговори той с ледено спокойствие.

— Ти си мой съпруг — каза Тория с нотки на истерия в гласа.

— Да, права си. Но едва ли има съпруг, на когото му е приятно в деня на сватбата си да научи, че жена му е влюбена, до уши в някой друг.

— Как може да си толкова сигурен? Откъде знаеш това?

— Забравяш, че видях израза на лицето ти, когато се появи Майкъл. Също така много добре чух какво каза, когато припадна.

— Не съм искала да го кажа. Думите сами се изплъзнаха от устата ми — измънка Тория.

— И това разбрах. Но бих искал ти на свой ред да разбереш, че не искам да бъда мамен.

— Тук не става дума за измама, а за елементарни факти — възпротиви се тя. — Ти ме помоли да се омъжа за теб и аз отговорих „да“. Обаче пропусна да ме попиташ дали обичам друг.

— Предполагам, че съм бил глупак да мисля, да очаквам, да вярвам, че ще дадеш ръката си ако не с любов, то поне с достойнство и чест.

Той се усмихваше, но очите му гледаха с безкрайна ирония и тъга.

— Звучи като пасаж от викториански роман. Нали? Предполагам, че съм старомоден и скучен, но когато те слушах как разговаряш тази вечер с приятелите си долу в ресторанта, разбрах, че нищо не съм знаел нито за теб, нито за света, в който си живяла.

— Съжалявам, Чарлз — бяха единствените думи, които се отрониха от устата й. Очите й не се откъсваха от неговите.

— Няма нужда да ме съжаляваш. Просто съм бил кръгъл глупак и както толкова много мъже преди мен съм очаквал твърде много.

— Много те моля, не приемай нещата толкова трагично — заговори почти нежно Тория. — Ти си толкова добър, ужасно добър. Аз те харесвам, вярвам ти, добре ми е с теб, но не мога… да те обичам.

— Защото обичаш братовчед си Майкъл, нали? — настояваше да получи ясен отговор Чарлз.

Той сякаш искаше да я накара насила да признае това, което предполагаше.

— Може би — уморено отговори Тория. — Но каква е ползата да говорим за това? Не е ли по-добре да го забравим?

— А нима можем? — запита я на свой ред той.

Така й се искаше да го излъже, но думите не излизаха от свитото й гърло. Беше твърде изморена, нямаше сили даже да се преструва. Освен това в Чарлз имаше нещо, което не й позволяваше да постъпи така с него. Тя не отговори.

— Добре, какво ще правим сега?

— Нищо! — отговори тя, обърна се и го погледна право в очите.

Той отиде до прозореца и се загледа в тъмната нощ.

Раменете му бяха широки и силни. Стоеше, без да помръдне. След няколко минути Тория почувства, че не може повече да издържи на тази тишина.

— Чарлз!

Той не се обърна и тя повтори:

— Ужасно съжалявам за всичко това, но аз съм… твоя съпруга!

Не знаеше как да го изрази по друг начин. Искаше да му даде да разбере, че е готова да изпълнява съпружеските си задължения. Усети, че гласът й потрепери и замълча.

Чарлз се обърна. Лицето му бе изкривено до неузнаваемост.

— Нима можеш да си представиш, че те искам при тези условия? — попита я той разярено.

Очите му я пронизваха. В един момент не можа да издържи повече. Обърна се и излезе. Тя остана сама.

Затвори вратата след себе си съвсем тихо. Това бе най-страшното. Щеше да й е много по-леко, ако я беше затръшнал.

А така имаше чувство, че тихо, но сигурно и безвъзвратно е напуснал не само стаята, но и живота й.

Седма глава

След като прекара нощта в нерадостни самообвинения и съжаления, Тория се събуди в съвсем различно настроение. Тя бе лежала дълги часове в тъмнината на нощта и бе мислила за унижението, на което беше подложила себе си и Чарлз, както и за непрекъснато нарастващото раздразнение към Майкъл. Всичко се бе превърнало в такава бъркотия, бъдещето им беше така преплетено, че никой не беше щастлив. Това, което тя бе предприела като разумно и великодушно действие, се обърна срещу нея самата, срещу хората, които обичаше най-много.

Сигурно е била луда да се омъжи за Чарлз. С този брак не успя да разреши нито своите проблеми, нито тези на Майкъл, макар да бе уверена, че се пренася в жертва заради него, като се махне от къщи и по този начин поне му осигури покрив над главата. Сега Майкъл вече разполагаше с повече от достатъчно пари, за да отиде, където пожелае, да прави каквото поиска.

И единственото, което тя постигна, бе, че направи нещастна преди всичко себе си. И Чарлз.

Него в нищо не можеше да го обвини. Той я бе взел за жена, вярвайки й напълно, макар да знаеше, че не го обича. Измамата, лъжата, ако това бяха най-точните думи, бяха извършени изцяло, напълно и само от нея. Сама се бе поставила в положение, в което цялата вина падаше върху нея.

Цялата нощ се мята в неспокоен сън. Когато слънцето надникна в спалнята и я разбуди, тя осъзна, че навън е един прекрасен ден, който не трябва да пропилее. Стана, както бе по нощница, отиде и отвори прозореца. Златните лъчи на слънцето милваха с топлината си цялото й тяло, прогонваха тъмните мисли от главата и нещастното чувство, загнездило се в душата й.

Яркото и топло слънце сякаш вля в нея гордост, която я накара да се изправи и да вдигне глава. „В края на краищата — помисли си тя — от какво трябва да се срамувам?“ Фактически не бе излъгала Чарлз. Той поиска да се оженят и тя се съгласи. Не му беше казвала, че е единственият мъж в живота й. Ако бе приел едно такова предположение, нека сега той да носи последствията. Той можеше да е герой и любимец на обществото, ала тя също притежаваше завидно обществено положение. Беше млада, красива, принадлежеше към социални кръгове, които живееха живота си както намерят за добре, при това в непрекъснати удоволствия. В такава прекрасна утрин нямаше никаква причина да се чувства виновна и нещастна.

Вдигна ръка, за да предпази очите си от блясъка на слънцето, и отправи поглед към ярката синева на морето. Имаше цвета на робата на Дева Мария. В залива се полюшваха множество кораби. Градината бе едно пиршество от ярка зеленина и пищни цветове. Портокалите надничаха от дърветата като златни топки. Ветрилообразните листа на палмите се полюшваха леко и нашепваха нежно едва чути звуци. Всичко бе така ярко, пъстро и безкрайно красиво.

„Защо трябва да се чувствам нещастна“? — запита се тя и се върна в леглото.

Позвъни да й донесат закуската. Излегната върху пухените възглавници, тя изяде всичко: меките опечени същата сутрин кифлички, златния мед с аромат на цвета на цъфтящите мимози. С огромно удоволствие изпи горещото, ароматно кафе, което нямаше нищо общо с това, което поднасяха в родната й Англия под същото име.

Какво ли правеше Чарлз? От другата стая не бе чула никакъв звук, но това не я разтревожи. След като закуси, стана и влезе в банята. Решена да се наслаждава на всеки миг от този прекрасен ден, тя остана дълго в пълната с топла, ароматизирана вода вана. После се избърса и остави лъчите на слънцето да погалят влажната й кожа. През цялото време мислеше, че никой не би могъл да е нещастен, когато слънцето е толкова ярко, топло и примамливо.

След това застана пред гардероба и се замисли какво да избере от множеството висящи в него дрехи. Тъй като познаваше климата на Франция, знаеше, че колкото и топло да изглежда, всеки момент може да излезе коварен и почти студен вятър. Избра рокля с цвета на градински теменужки. Към нея имаше жакет, обточен с кожа от самур, който при нужда можеше да наметне. Допълни тоалета с шапка, която беше гарнирана с букетче сякаш набрани същата сутрин теменужки.

Огледа се и на устните й се появи доволна усмивка. Каквото и да казваше, както и да се държеше с нея Чарлз, тя приличаше на истинска младоженка, при това изключително красива. Безгрижно и леко небрежно тя отвори вратата към дневната. Почти бе сигурна, че ще види Чарлз да я чака. Тя обаче се оказа празна, а вратата към неговата спалня — отворена.

— Чарлз!

Извика го по име, ала никой не откликна. Тогава се огледа и забеляза един бял лист, оставен на масичката пред дивана в дневната. Взе го и веднага позна старателния почерк на Чарлз, с който бе написано:

Отивам на разходка. Ако искаш да ме видиш, към 11 и 30 ще бъда на терасата.

Чарлз

Тория прочете два пъти бележката и леко се намръщи. След като е искал да се разходи, а тя е била още в леглото, защо просто не й е почукал, за да й каже сам какво смята да прави. Не можеше да прости на Чарлз, че се опитва да страни от нея. Въпреки раздразнението си, тя се почувства като смъмрено без причина дете.

Смачка листа и го хвърли в кошчето за боклук. Чарлз изобщо като че ли не го бе грижа, че младата му съпруга може да се безпокои за него, да е нещастна и разстроена след снощния разговор.

Макар никога да не се бе влюбвала, Тория имаше повече от достатъчно обожатели, влюбени до полуда в нея. Трябваше да се съгласи, че Чарлз се държеше съвършено различно от всички тях. По време на краткия им годеж бе мълчалив и не бе предявил почти никакви претенции към нея. Ако я обичаше истински, нямаше да се занимава със собствените си чувства, преди да се съобразява с нейните. Макар да го бе засегнала историята с Майкъл, той бе неин съпруг и можеше да се възползва от правата си.

Всичко това започна да я възмущава. Ако бе на мястото на Чарлз, помисли си тя, щеше да се държи така, сякаш нищо не се е случило. Сега той издигаше с държанието си такива високи прегради между тях, които можеха да бъдат разрушени изключително трудно, щяха да направят съвместния им живот съвсем непоносим.

Добре, сви тя рамене. Нека прави каквото си иска, но тя бе твърдо решена да се държи по същия начин. Добре познаваше силата на красотата си, бе флиртувала с много мъже. С никого от тях дори не бе помисляла за брак. А защо ли се съгласи да сключи брак с Чарлз, след като знаеше, че обича Майкъл?

Сигурно харесваше Чарлз заради чувството за сигурност и спокойствие, което й вдъхваше. По начина, по който се държеше сега, най-вероятно щеше да загуби това, което му бе дало предимство пред другите й обожатели. С тези мисли в главата тя излезе от хотела, като търсеше някой познат или нещо, с което да се забавлява.

Вече бе почти единадесет и половина, но тя бе решила твърдо да накара Чарлз да я почака. Не й се искаше да остане в апартамента или в задушаващата луксозна атмосфера на фоайето на хотела. Реши да се разходи в градината. Мина покрай пълни със златни рибки и заобиколени с красиви цветя изкуствени езерца. Приседна на една пейка под сянката на вековно дърво и се заслуша в гукането на гълъбите. Навсякъде цъфтяха цветя, чиято красота бе толкова екзотична, сякаш принадлежаха на някакъв друг свят.

Не бе минало много време, когато чу някой да я вика по име.

— Тория! Това наистина ли си ти?

Тя се усмихна и тръгна към човека, който стоеше с театрално протегнати към нея ръце.

— Каква изненада — продължи мъжът, който без съмнение добре познаваше Тория. — Макар, да си призная честно, като прочетох за сватбата ти, помислих, че може и да се срещнем тук. Къде другаде биха могли да прекарат медения си месец младоженци като вас, освен тук?

Смеещият се срещу нея мъж се казваше Били Грантли.

— Ела да пийнем нещо — предложи той. — А къде е щастливият младоженец?

— Отиде да се поразходи. Ще се срещнем, малко по-късно.

Той я хвана подръка и заедно тръгнаха към кафене „Париж“. Избраха една маса и седнаха на открито под топлото слънце.

— Разкажи ми всичко за себе си — каза Били, след като поръча два коктейла.

— Едва ли бих могла да добавя нещо повече от това, което си прочел вече във вестниците. Мога само да ти кажа, че съм изморена до смърт. По-добре ми кажи какво правиш ти.

Докато говореше, тя погледна компаньона си и помисли, че би било наистина интересно, ако Били разкаже на някого истината за себе си. Той бе представител на тези мистериозни и загадъчни космополити, които можеха да бъдат срещнати на най-модното в момента място в света през най-модния за това място сезон. Познаваше всички, не само от своя кръг, но и финансисти, индустриалци, комарджии и дори странни и съмнителни индивиди.

Когато Били Грантли влизаше в някой бар или ресторант, всички, сякаш се надпреварваха да поговорят с него и да го почерпят. Въпреки това никой не знаеше нищо по-определено за него. Като се започне от това, че никой не знаеше истинската му националност. Носеха се слухове, че баща му бил грък, майка му — рускиня, а той получил образованието си във Франция. Според други бил от египетски произход. Трети пък твърдяха със сигурност, че е един от малкото оцелели от арменските кланета.

Тория бе чувала различни твърдения за фамилията му, че всъщност завършва на -овски, -азу или -еров. Всички обаче бяха сигурни, че името Били е твърде обикновено и разпространено, за да е името, което е получил при раждането си.

Откъде имаше толкова пари? Това бе още една област, в която спекулациите не преставаха. Даже големите финансисти, с които Били работеше и бе в близки приятелски отношения, не можеха да отговорят на тази загадка. Често прибягваха до услугите на безкрайните му познания за хора и факти не без съответното възнаграждение, но това едва ли бе достатъчно да му осигури средствата за начина на живот, който водеше. В който и град да беше, винаги отсядаше в най-реномираните хотели и наемаше най-луксозните апартаменти. Колите му бяха последни модели. На огромната си яхта правеше събирания, които се запомняха с пищността си дори в пристанищата на Кан, Монте Карло, на Тунис и Гибралтар.

Заради това и прякорът му бе Загадъчния Били. Може би тъкмо тази загадъчност допринасяше за голямата му популярност. Имаше приятен външен вид. Винаги бе гладко избръснат, косата му изглеждаше така грижливо сресана, сякаш току-що излизаше от фризьорски салон. Обличаше се с небрежната елегантност на англичанин. Въпреки безупречния му английски и звучащото по същия начин име в него имаше нещо едва доловимо, което караше хората да се въздържат да го причисляват към родените на острова.

Не можеше да се каже какво караше хората да бъдат сигурни в това. Може би прекалено големият изумруд, който украсяваше пръстена му. Или непрекъснатата напрегнатост в погледа му, който сякаш виждаше всичко. Или вроденият от векове инстинкт на кореняците англичани, които винаги можеха да разпознаят принадлежността на някой към самите тях.

Но това нямаше никакво значение за Били. По някакъв странен начин той успяваше само за няколко часа да се превърне във всеобщ любимец на всяко ново място, където се появеше.

— Току-що пристигам от Скандинавия — прекъсна мислите и Били.

— Ти винаги си току-що пристигнал отнякъде — отговори тя шеговито. — Защо Скандинавия?

— Защо не? Нали някъде трябва да се прекара и през зимата? За Коледа отскочих до Калифорния. Мислех да използвам случая и да отида за няколко дни до Мексико. Проклетият ми бизнес обаче попречи да изпълня това си намерение.

— Какъв бизнес? — полюбопитства Тория, която знаеше прекрасно, че няма да получи отговор.

— Драга моя, сигурно дори до твоята красива главица е достигнал фактът, че в момента светът е в невъобразима финансова бъркотия. Ала това е скучна тема за теб. По-добре ми разкажи как мина твоята сватба. Щастлива ли си?

— Това едва ли е подходящ въпрос за младоженка на следващия ден след брачната церемония — отговори тя закачливо.

Били й се усмихна.

— Права си, права си. По всичко личи, че си изтеглила голяма печалба, Тория. Ще ме запознаеш ли с мъжа си?

— Да не би да искаш да кажеш, че все още не го познаваш? Мислех си, че познаваш всички хора на света!

— Всички, освен него. Именно поради тази причина желанието ми да се запозная с него е толкова голямо.

— Не зная дали ще си допаднете — каза замислено Тория. — За разлика от теб той винаги е водил затворен и скучен живот.

— От това, което зная за него, не мисля, че животът му е бил толкова скучен. Заместник-шеф на такова важно управление, носител на толкова ордени и отличия, най-младият вицемаршал на Кралските военновъздушни сили, изобретил едни от най-модерните нововъведения във военните изтребители на Англия…

— Откъде знаеш всичко това? — попита тя изумена.

— Чета вестници, скъпа — отговори той важно. — Когато разбрах, че най-красивото момиче, което познавам, се омъжва, аз се постарах да науча колкото може повече за щастливия съпруг. Защото той със сигурност е един от най-щастливите мъже в света.

— Благодаря ти за хвалебствените думи — изръкопляска Тория.

— Не се подигравай с мен. По-добре да отидем да намерим този късметлия. Ако не му харесам, ще се прибера на яхтата и ще изплача мъката си в морето.

— Значи и яхтата ти е тук? — попита с искрен интерес Тория.

— Дори предпочетох да спя на борда й, вместо в хотел. Последните шест месеца не съм я използвал и екипажът малко се е разпуснал. Ще трябва да го стегна, като излизам по-често в открито море. Ти не би ли искала да дойдеш на разходка някой ден?

— С най-голямо удоволствие — усмихна се безгрижно тя.

— Тогава ще се уговорим за някой от близките дни. Надявам се времето да се задържи хубаво. Не мога да си спомня как си с морската болест.

— Понасяме се. Макар да предпочитам морето да е гладко като дъска за гладене.

— Съгласен, ще се погрижа и за морето — пошегува се той. — Надявам се и съпругът ти да дойде. На яхтата ми са монтирани някои от собствените ми изобретения, които съм сигурен, че ще бъдат особено интересни за него.

Докато вървяха към терасата, Тория си помисли колко е странно, че никога не бе говорила с Чарлз за неговата работа. Това, което чу от Били, бе за нея нещо съвсем ново и неизвестно. Опита се да си спомни някъде да е чела за изобретенията на Чарлз, но не можа. Реши, че първото нещо, за което ще говори, когато остане насаме с него, ще бъде това.

На терасата имаше тълпи хора. Настанени под оранжевите чадъри, те отпиваха от коктейлите си и слушаха веселите звуци на оркестъра. Тория и Били спряха и започнаха да се оглеждат за Чарлз. Тория го видя първа. Бе застанал до парапета и гледаше към морето. От цялата му фигура лъхаше такава сила и спокойствие, че несъзнателно изпита желание да се затича към него. Вместо това тръгна бавно, следвана от Били. Бяха само на две крачки от него, когато той усети, че някой го приближава и се обърна. Първо видя нея, после погледът му се спря на Били, сякаш го изучаваше внимателно.

— Здравей, Тория. Точно се чудех дали ще дойдеш или не.

— Срещнах един стар приятел, с когото се задържах. Той ми каза, че не сте се срещали. Чарлз, това е Били Грантли.

— Приятно ми е — отговори с безупречна учтивост съпругът й. Без да бъде сигурна, на Тория й се стори, че той не остана особено доволен от новото запознанство.

Били обаче не забеляза нищо. Бъбрейки непрекъснато и крайно любезно, той ги поведе към три като по чудо свободни стола, под един чадър. Настаниха се и поръчаха напитки.

— Надявам се да разрешите да вдигна тост за вашето щастие, тъй като не бях поканен на сватбата и бях лишен от възможността да го направя вчера. Какво искате за сватбен подарък?

— По-лесно бих могла да изброя дълъг списък от неща, които не искаме. Щом ми задаваш въпроса по приятелски, нека ти отговоря по същия начин: няма нещо на света, което бих поискала.

— Щастливка. Въпреки това като стар твой приятел си запазвам правото да прескоча до магазина на Картие и да потърся нещо, което да подхожда на красивите ти очи. Ако, разбира се, съпругът ти не възразява — добави той скромно.

Говореше така, сякаш с Тория бяха много по-близки, отколкото в действителност. Тя реши, че не може да разреши Чарлз да бъде подведен от думите му.

— Ако наистина ми направиш подарък, Били, той ще е първият, който получавам от теб. Спомням си, че веднъж обеща да ми купиш подарък за Коледа. Само че тя сигурно все още не е дошла.

— Ще уволня секретаря си — каза невъзмутимо Били. Тория се засмя.

— Не се притеснявай, аз не съм и очаквала да изпълниш обещанието си. Същото каза още на поне шест момичета, които като мен през следващите няколко седмици с нетърпение очакваха пощальона.

Били сякаш не сметна за нужно да й отговаря. Вместо това — се обърна към Чарлз.

— Бих искал да ви поздравя за изобретението, което се отнася до регулиращото устройство за замръзване. Повече от блестящо е!

Чарлз го погледна изненадан.

— Откъде знаете за него? Доколкото си спомням, все още се намира в списъка на секретната техническа документация.

— Тория ще ви каже, че зная още много неща — махна Били небрежно с ръка. — Всъщност аз по един или друг начин съм оказвал някои услуги на вашето управление.

— Наистина ли?

— Наистина. Няма да е нескромно от моя страна, ако ви кажа, че военновъздушните сили ми дължат големи благодарности за ценната информация, която съм им предоставял по един или друг повод. Разбирате какво искам да кажа, нали?

Той гледаше втренчено Чарлз, който сякаш нарочно се правеше на явен глупак.

— Не съвсем. Да не намеквате, че сте от тайните служби или нещо подобно?

— Боже милостиви — огледа се наоколо Били. — Приятелю, нима не знаете, че на такива многолюдни места трябва да сме изключително внимателни? По-добре да говорим за други неща. На тази тема ще говорим, когато дойдете на яхтата ми, където се надявам да вечеряме в най-скоро време.

Били погледна часовника си и стана.

— Сега моля да ме извините, но трябва да ви напусна. Имам среща с една прелестна дама. Ах, да, преди това да не забравим да решим кога можете да вечеряте с мен на яхтата. Свободни ли сте утре вечер. Ако предпочитате, можем да го отложим и за другиден.

Тория почти отвори уста, за да попита Чарлз коя вечер предпочита, когато по погледа му позна, че нейният приятел никак не му е харесал. Устреми очи към Били, който обаче не бе забелязал нищо. Може би самата тя се бе излъгала, защото когато повторно спря очите си върху лицето на Чарлз, то бе съвсем безизразно. С обичайната си любезност той ставаше от мястото си, за да се сбогува с Били.

Все пак нещо невидимо в държанието му, в израза на очите и леко свитите ъгълчета на устата й подсказваха, че той е недоволен. Без да знае защо, тя неочаквано се ядоса. Какво право имаше Чарлз да проявява нетърпимост към нейните приятели. Били се бе държал повече от любезно и възпитано. Ако още от началото на брака им съпругът й смяташе да се цупи като капризно дете, тя нямаше да допусне такова нещо. Нито сега, нито в бъдеще.

Тъй като бе ядосана, Тория не попита Чарлз какво мисли за отправеното предложение, а бързо и без много приказки прие поканата.

В знак на искрена благодарност Били взе ръката й между двете си длани и леко я притисна.

— Ще изпратя кола да ви вземе в осем от хотела. Всъщност не е ли по-добре да използваме възможността, която ни предоставя хубавото време. Елате на яхтата още от обяд и останете да нощувате на нея. Така няма да се наложи късно след вечеря да се връщате в хотела. Ако решим, можем да отскочим и до Капри. Казват, че там сега бил най-добрият нощен бар. Какво ще кажете за тази идея?

Чарлз замълча, но Тория усети как той вътрешно застина. Неговото нежелание да приеме едно такова примамливо предложение я предизвика да го приеме веднага със същата охота, с която малко преди това бе приела поканата за вечеря.

— Божествено! И двамата сме възхитени от чудесната идея.

— Тогава утре в дванадесет. Не забравяй да си вземеш нещо топло. По това време на годината човек не знае какви изненади може да му поднесе откритото море.

С тези думи той им махна дружелюбно и си тръгна. Чарлз отново се отпусна на мястото си. Тория го погледна изпитателно.

— Не смяташ ли, че ще прекараме приятно? — попита тя предизвикателно, явно все още раздразнена от скритото му нежелание да приеме приятелите й.

— Какво знаеш за този Грантли? — не отговори той на зададения от нея въпрос.

— Познавам го от години. Той е от тези хора, които можеш да срещнеш навсякъде.

— Какво значи това „навсякъде“?

— Ами тук, в Париж, в Лондон…

— Къде точно? В частни домове или на обществени места?

— Ами, не си спомням точно… Мисля, че веднъж някой ни събираше по някакъв повод в Клариджис…

— Според мен Клариджис не би могъл да се нарече частен дом. Сигурно някой го е довел там. Не си ли спомняш кой?

— Защо ме разпитваш? Да не би случайно да се страхуваш, че познанството ти с него ще навреди на твоята или на моята репутация?

— Тук не става въпрос за репутация — отговори Чарлз съвсем сериозно. — Просто ми се струва, че някъде чух да се споменава името на този господин Грантли. И не мога да си спомня във връзка с какво. Той пита ли за мен?

— Наистина Чарлз — засмя се иронично Тория. — Не мога да разбера дали си непоправим сноб или безкрайно самомнителен. Както и да е, Били каза толкова мили неща за теб, без да ме попита кой си, от къде си или нещо подобно.

— А за работата ми стана ли дума? — не преставаше да задава въпрос след въпрос Чарлз.

— Не — започна да се нервира Тория, но все още запазваше самообладание. — Но дори да го беше направил, нямаше да мога да му кажа нищо определено. Точно когато с него идвахме към терасата, си мислех, че не знам нищо за работата ти, за всички тези твои изобретения, за които толкова много говорят хората.

— Кой точно говори за тях?

— Ами например Били.

— Точно това исках да разбера. И какво точно ти каза?

— Но ти беше там. Сам чу — едва се сдържаше Тория.

— Не това имам предвид. Преди малко каза, че докато сте идвали насам, си мислела, че нищо не знаеш за изобретенията ми. Какво те накара да мислиш така?

— Нещо, което преди това бях чула от Били.

— Какво точно?

Последва пауза, през която Тория се мъчеше да си спомни точно какво бе казал Били.

— Сетих се. Каза, че би искал да видиш яхтата му. В нея имало приложени някои от неговите собствени изобретения, които според него биха те заинтересували.

— Това ли е всичко?

— Абсолютно. Но какъв е този разпит?

— Не мога да ти обясня. Постарай се, много те моля, да ми разкажеш всичко, което знаеш за този господин Били Грантли.

— Проблемът се състои в това, че на практика не зная нищо определено. Когото и да попиташ, всеки се чуди кой е Били, откъде се е появил, какви са източниците на голямото му богатство. И никой не може да отговори със сигурност.

Чарлз се замисли. След известно време каза тихо.

— Може би трябваше да се заинтересуваме какъв е точно, преди да приемем поканата му.

Тория почти скочи от мястото си.

— Такива глупости никога не съм чувала! Слушай, Чарлз, ако се държиш така с приятелите ми, животът ни ще стане непоносим! Не мога да разбера защо ме подлагаш на такъв разпит заради Били. Той е добър и чаровен, всички го познават и го приемат навсякъде. Не сме ние хората, които могат да си позволят да го отхвърлят, защото се мислят за нещо повече от него! Лично аз го смятам за свой приятел и се гордея с това.

— Значи — започна той съвсем тихо и като че ли тъжно, — това, което е добро за лейди Тория Гейл, трябва да бъде прието безусловно от простосмъртния Чарлз Драйтън. С цялото ми уважение към аристократичната фамилия Гейл, бих предпочел да нямам нищо общо с господин Били Грантли, ако това, разбира се, е истинското му име.

— Нямах представа, че си толкова самовлюбен в себе си — разгневи се не на шега Тория. Обзе я непреодолимо желание да обиди Чарлз. Заговори, без да подбира думите си: — Сигурно всички тези писания във вестниците през последните три седмици са замаяли главата ти. Ако мислиш, че ти си човекът, който ще съди другите, няма да можем да се радваме на много приятели или дори познати.

— Не си права… — опита се да каже Чарлз, но тя го прекъсна.

— Да сме наясно от самото начало. Нямам намерение да се отказвам от приятелите си само защото съм се омъжила. Те бяха добри към мен, когато нямах пукната пара, канеха ме с тях; макар да знаеха, че не мога да им отвърна със същото. Знаеш ли, че когато отивах на гости при някои от тях, те ми даваха дори пари, за да давам бакшиш на собствените им слуги? Не всички те биха получили одобрението на майка ти, но те са мои приятели и аз държа на тях. Много се лъжеш, ако мислиш, че ще ги изоставя само защото съм се омъжила за богат мъж.

Когато свърши, Тория трепереше от ярост. Чарлз прие тази словесна тирада с невъзмутимо спокойствие. Много бавно извади табакерата от джоба си, после запалката, постави цигарата в уста и я запали.

— Значи си решила твърдо утре да отидеш на яхтата? — попита той, като произнасяше бавно и отчетливо всяка дума.

— Абсолютно! Ти можеш и да не дойдеш. Обаче аз бях тази, която прие поканата на Били, и няма да отстъпя от думата си.

— Много добре.

Спокойствието и невъзмутимостта на Чарлз започнаха постепенно да стопяват гнева й. И двамата замълчаха. Тя проговори първа:

— Извинявай, бях груба…

— Ти извинявай, че те ядосах толкова много — отговори той.

Изведнаж Тория се почувства безкрайно самотна и душевно опустошена. Винаги бе мразила кавгите. Беше абсурдно да се кара тук, в сърцето на тази прекрасна страна с човека, за когото почти без да познава се бе омъжила и чието име сега носеше.

— Моля те, Чарлз, нека не се караме — каза тя съвсем смирено.

Лицето му се отпусна.

— И аз не искам това, Тория. Сигурно вината, че всичко се обърка по този абсурден начин, е моя. Сигурно това е грешка поради липсата на опит — никога преди не съм бил женен.

Гласът му звучеше почти шеговито. Тория се усмихна с облекчение.

— Аз също. Освен това винаги съм ненавиждала аматьорските прояви.

— Знаеш ли, снощи стигнах до извода, че бедите ни произтичат от това, че и двамата бързахме твърде много. Оженихме се, преди да се опознаем, без да знаем почти нищо един за друг. Бракът трябва да се крепи на нещо повече от това, че някой харесва другия повече от всички хора на света.

— Вината е моя. Аз те помолих да се оженим колкото може по-бързо.

— Не мисля, че трябва да се задълбочаваме в търсене на виновник. Да забравим за това, което е минало. За добро или лошо, вече сме мъж и жена. Смятам, че ако обмислим спокойно и разумно ситуацията, в която попаднахме, бихме могли да станем приятели.

Тория мълчеше. Имаше чувството, че в думите на Чарлз е скрит друг смисъл. А именно, че той се бе влюбил в нейната красива външност и впоследствие бе открил, че вътрешният й мир не е толкова съвършен. Засрами се от него. Той опитваше да бъде добър и разумен, докато тя се държа неоправдано грубо и капризно. Импулсивно протегна ръка през масата.

— Разбира се, нека се опознаем по-добре. Има толкова неща, които бих искала да зная за теб.

Пръстите му стиснаха ръката й болезнено и той каза съвсем тихо:

— Не бих искал да забравяш за мен едно нещо, което ти казах неотдавна.

— Какво е то?

— Че те обичам.

— Но снощи… ти…

Тория не можа да продължи. Не знаеше с какви думи да му изтъкне факта, че през първата си брачна нощ бяха спали в отделни спални.

— Зная — отговори Чарлз, сякаш прочете мислите й. — Предпочитам да чакам, докато те накарам да ме обикнеш. Знам, че ще е изключително трудно. Не съм сигурен, че ще успея. Но ще се опитам, дявол да го вземе!

Той пак стисна ръката й и този път тя простена от болка. Той разтвори пръстите си и погледна побелялата й ръка.

— Понякога забравям колко си нежна и деликатна. Обаче има моменти, в които ми се струва, че си много по-голяма и по-силна от мен. Моля те да ме извиниш, не исках да ти причиня болка.

Внезапно замълча и след малко каза, променил напълно темата на разговора.

— А сега ще обядваме ли?

Вместо отговор тя бавно и грациозно стана от мястото си. Когато бе изправена, можеше да види пристанището с акостиралите в него множество украсени с разноцветни знаменца яхти.

— Въпреки всичко много ми се иска утре да отидем на тази разходка с яхтата на Били. Ако времето се задържи така, ще е изключително приятно преживяване.

— Сигурно — съгласи се той този път с нея, забравил за предишните си аргументи против излета. — Жалко само, че е твърде студено за къпане.

Макар да бе доволна, че е спечелила в спора с Чарлз, изпита необяснимо съжаление, че е приела поканата на Били. Поне защото нямаше да е приятно отново да слага в куфар част от нещата, които бяха подредени в гардеробите на спалнята й в хотела преди по-малко от двадесет и четири часа.

Помисли, че спокойно би могла да каже на Чарлз, че е размислила и вече не държи толкова много да отидат на яхтата на Били. Че ако той предпочита, биха могли да си останат в Монте Карло. Почти отвори уста да каже това, когато се сети за думите на госпожа Фергюсън: „Продължавай така, както си започнал!“.

Ако отстъпеше сега, Чарлз щеше да очаква в бъдеще да прави същото. Тя бе избрала позицията си, бе я отстоявала и в крайна сметка бе победила. Щеше да е глупаво да отстъпи без някаква основателна причина от завоюваното — това бе един от основните принципи, които следваше в живота си.

— Не трябва да забравяме да си вземем топли дрехи, както каза и Били. Когато слънцето напича така силно, е трудно да си представиш колко студено може да стане вечерта.

Решението бе взето. Утре отиваха на яхтата на Били. Тя погледна Чарлз. Бръчката на челото му бе изчезнала. Значи нямаше защо да се безпокои. Въпреки това дълбоко в душата я глождеше някакво неясно чувство, че е направила нещо не така, както трябва.

Осма глава

Когато на следващия ден точно в уреченото време Чарлз и Тория слязоха по стълбите на хотел „Париж“, колата на Били вече ги чакаше. Бе впечатляваща лимузина, натруфена с емблемите на почти всички автомобилни клубове в Европа. Багажът бе подреден в багажника и те се настаниха на задната седалка, тапицирана с червена кожа.

— Возил ли си се някога в по-луксозна кола? — попита Тория и се засмя без никаква завист. — Били знае прекрасно как да си създаде удобства.

— Не само това, но и да разполага с достатъчно пари, за да си го позволи — добави Чарлз.

— Той винаги успява да има това, което му трябва: долари в Америка, франкове във Франция, лири в Англия — отговори тя безгрижно. — Да не говорим за лирети, пиастри и марки във всички останали страни, в които му хрумне да отиде. Често съм се чудила защо другите хора не могат да постигнат това, което с такава лекота прави той.

— Нас двамата ли имаш предвид или англичаните като нация? — попита малко намръщено Чарлз.

— Опитвам се да генерализирам за нацията като цяло. Ако човек разполага с пари, защо да не пътува, заобиколен с всички удобства и лукс? Ние двамата бихме ли могли да го направим?

— Ако решим да заминем за Америка например, бих могъл да осигуря някакви долари.

— Така ми се иска да отида до Америка! — Възкликна Тория. — Никога не съм била в Ню Йорк и страшно искам да го разгледам. А ти би ли могъл да намериш някакъв благовиден предлог за едно такова пътуване.

— Мисля, че да — отговори внимателно той.

— Наистина е странно колко малко зная за теб — каза замислено тя. — Ако искаме да станем приятели трябва да започнем с историята на живота на всеки от нас още преди да сме се познавали. Аз например искам да знам всичко, но абсолютно всичко за теб.

— Поласкан съм от твоя интерес — отговори Чарлз, — но се страхувам, че ще ти бъде скучно.

— Просиш си комплименти — усмихна се тя. После изведнаж стана сериозна. — Наистина, Чарлз, тази нощ мислих дълго за това, което каза за взаимното ни опознаване. Прав си. Много бързахме.

— Така е — започна той малко смутено, но продължи решително. — В същото време осъзнавам прекрасно, че ако не бяхме бързали толкова много, в този момент нямаше да си до мен. Най-вероятно щеше да подготвяш сватбата с братовчед си Майкъл.

В първия момент Тория имаше чувството, че сякаш Чарлз отблъсква подадената от нея в приятелски жест ръка. После си даде сметка, че просто с обичайната си точност съобщава един факт. Независимо от това тя замълча и продължиха пътуването си, без да говорят.

Колата спря до мостика на яхтата. Двама моряци веднага се спуснаха, за да пренесат багажа им на борда. Преди да се качат, Чарлз спря и огледа голямата боядисана в бяло и украсена с различни флагчета яхта.

— Това е един чудесен плавателен съд — каза той като добър познавач. Тория оцени обективността му, но не каза нищо.

Когато тръгнаха да се изкачват по мостика, Тория се учуди, че не чува гласове и смях. Очакваше да намерят на яхтата много хора и дори бе предупредила Чарлз. Също така бе взела няколко екстравагантни тоалета, предназначени за по-широк кръг посетители. На палубата бяло — червените шезлонги пустееха. Големият салон с много прозорци, в който влязоха, също се оказа празен.

— Може би сме подранили — предположи Чарлз като видя учудения поглед на Тория.

Тя не можа да отговори, защото се появи Били. Ръцете му бяха протегнати в знак на приятелски поздрав. Усмивката, както и думите му ги увериха, че е много поласкан да ги види на своята яхта.

— Ще прекараме един чудесен следобед — каза той. — Не мога да ви кажа колко се радвам, че дойдохте.

— Ти бе толкова мил да ни поканиш. Освен това разказах на Чарлз колко весели са винаги събиранията ни при теб — обясни Тория.

Били се приближи и отвори бара, който бе вграден в стената и скрит зад фалшиви корици на книги. Всеки би помислил, че това е една солидна библиотека.

— Какво ще пиете? — попита той и след като те проявиха моментно колебание, продължи. — Надявам се да не ви разочаровам, като ви кажа, че освен вас не съм поканил никой друг. Тъй като сте на сватбено пътешествие реших, че може би ще предпочетете да бъдете сами. Мен можете да не ме броите.

Макар да се усмихна, сърцето на Тория се сви. Беше сигурна, че Били ще покани и други хора. Така времето на яхтата щеше да мине по-бързо и безболезнено, като имаше предвид това, че собственикът й не допадна твърде на Чарлз. Не предполагаше, че ще бъдат поканени само те двамата, а Били ще затвори класическия триъгълник. Вече бе научила, че когато нещо не му хареса, Чарлз можеше да се държи така, че без да казва нищо, я караше да се чувства неудобно.

Погледна към двамата мъже. В момента Били подаваше чаша с направения лично от него коктейл на съпруга й. Макар тонът му да бе обикновен, в него тя откри фалшиви нотки, сякаш се опитваше да скрие нещо. Помисли си, че не трябва да става излишно подозрителна. Покрай историята с Майкъл бе станала изключително чувствителна към реакциите на заобикалящите я.

— Разкажи ми какво правиш, освен че си щастлива — попита я той и подаде чаша и на нея.

— Ако имаш предвид снощи, веднага ще задоволя любопитството ти. Първо отидохме в казиното, където загубих. После се преместихме в нощния бар и танцувахме почти до сутринта. Нямах представа, че Чарлз танцува така добре.

— Още една дарба — обърна се той към Чарлз. — С колко още дарби ви е надарил добрият Бог, Драйтън? Между другото наистина трябва да започна да ви наричам Чарлз, иначе е твърде официално. Пък и познавам Тория почти от момента, когато звездата й изгря пред смаяните погледи на почитателите на женската красота. Беше най-красивата дебютантка, която съм виждал. Няма да е лъжа, ако добавя, че с всяка изминала година красотата ти става все по-ярка и впечатляваща.

— Коленопреклонно благодаря. Били — засмя се Тория и му подаде празната си чаша. — Ако ми предложиш още един коктейл, ще повярвам във всичко, което ми кажеш.

— Защо не, ако е самата истина? — попита, правейки се на наивен техният домакин.

Предложи да допълни и чашата на Чарлз, но той категорично отказа. Тогава Били предложи:

— Не искате ли да разгледате яхтата? Както споменах пред Тория, имам няколко собствени изобретения, които са използвани при обзавеждането й. Натискаш някое копче и стават удивителни неща.

— Такива изненади винаги впечатляват — побърза да каже Тория.

— Зависи — добави резервираният глас на Чарлз. Яхтата беше превъзходна, в това нямаше никакво съмнение.

Всеки сантиметър бе използван по най-рационален начин. Обзавеждането бе изключително, пердетата бяха изработени по специален дизайн на известен френски художник. В просторните каюти имаше огромни двойни легла и всякакви удобства, които можеха да хрумнат дори и на най-капризната жена.

Били предложи на Чарлз и Тория две съседни каюти, съединяващи се с обща врата.

Когато най-после се върнаха на бара и Били се зае да приготвя поредните коктейли, Тория се обърна към него с широка усмивка.

— Никога не съм виждала нещо по-възхитително.

— Радвам се, че ви хареса. Чакайте да заработят двигателите. Толкова са безшумни, че когато се отправим в открито море, едва ли ще усетите някаква разлика.

— Забелязах, че двигателите на яхтата са много мощни — отбеляза Чарлз.

— Не по-мощни от тези, които обикновено се монтират на такива съдове — поклати глава Били с престорена скромност. — Все още не съм имал случай да изпитам възможностите им в открито море. Виждате ли, получих яхтата едва преди няколко месеца и досега не съм я ползвал за по-далечни пътувания.

— Значи това не е същата яхта, която имаше преди две години? — възкликна Тория. — Затова ми се стори, че е много по-голяма.

— Обичам да сменям яхтите, както и колите си — отговори небрежно Били, после добави: — Скоро обядът ще бъде готов.

След няколко минути слязоха долу. Трапезарията бе обширна, облицована със светла дървена ламперия. На една от стените висеше голяма картина от известен художник маринист. Завесите, както и тапицерията на столовете бяха от червено кадифе. Всичко бе обзаведено така, че посетителят да има впечатление, че се намира в модерно жилище в Париж или Лондон.

— Яхтата се движи! — възкликна неочаквано Тория, която, преди да седне на масата за хранене погледна през илюминатора.

— Да, казах на капитана да вдигне котва в един.

— Никога не съм виждала по-синьо море — добави тя. — Бих искала да направя цветен филм.

— Ще ти покажа някои от снимките, които съм правил — предложи любезно домакинът.

— Ти не ме разбра. Били — допълни Тория. — Става дума за истинска камера, а не за фотоапарат. Нали с нея могат да се правят цветни филми?

— Да, но трябва да се изпращат за проявяване в Америка. Те имат много по-съвършена техника. Нали, Чарлз?

— Да — отговори едносрично той.

— Какво мислите за камерата „Цет-22“, която използвате в изследователската работа на вашето управление?

Чарлз го погледна със събрани в недоволна гримаса вежди.

— Смятам, че този въпрос е съвършено секретен, за да го обсъждаме.

— Не и сред приятели — отговори Били. — Интересува ме какво мислите вие за него.

Чарлз не отмести погледа си от кифличката, която мачкаше между пръстите си.

— Наистина не съм в състояние да изкажа каквото и да било мнение — отсече той като с нож.

Тория усети как атмосферата се нажежава.

— Не си играй на криеница Чарлз. Разкажи ни за този чудесен апарат. Горя от нетърпение да науча нещо повече за възможностите да се правят цветни филми.

— Всъщност мъжът ти е напълно прав — намеси се Били. — Както вече каза, този апарат е съвършено секретен, а той ме познава едва от вчера. Може да се окаже, че съм шпионин!

— Говориш глупости. Били. Знаеш, че не приличаш на шпионин!

— Човек никога не може да бъде сигурен — обясни й търпеливо Били. — През войната шпиони се оказваха най-малко подозираните хора. Докато жени, които носеха вечерни рокли с деколте и приличаха на Мата Хари, обикновено бяха съпруги на енорийски свещеници, отишли за първи път в живота си на бар.

— Единствените шпиони, които някога съм познавала — каза Тория, — са отдавна пенсионирани възрастни джентълмени, които след няколко чаши джин прошепват на ухото на стоящия до тях: „Така бих искал да мога да ти разкажа за времето, когато работех в МИ-5“.

— Този тип хора са ми до болка познати — засмя се от сърце Били и се обърна към Чарлз. — А какви са вашите впечатления от шпионите?

— Не мисля, че някога съм се срещал с такива хора — отговори той спокойно. — Не проявявам особен интерес към тях, тъй като и те няма защо да се интересуват от мен.

Били отметна глава и се засмя.

— Или сте много скромен, или сте голям лицемер, скъпи приятелю. Знаете не по-зле от мен, че във вашата работа има невероятно много неща, които представляват огромен интерес и имат безценна стойност за врага.

Веждите на Чарлз се вдигнаха в крайна изненада.

— Нима имаме такива врагове?

Били отново се засмя.

— Не ми обръщайте внимание, това бе просто една шега — каза той смирено.

— Аз пък мисля, че Чарлз просто не знае нищо и не му е приятно да си го признае — намеси се Тория, която се страхуваше, че Чарлз не е достатъчно любезен с техния домакин.

— А може пък да знае твърде много — добави, като че ли сам на себе си Били.

След този незначителен инцидент обядът протече нормално и спокойно. Били се шегуваше, Тория се смееше на думите му. Дори Чарлз се отпусна и на няколко пъти се присъедини към тяхното безгрижие.

Когато изпиха кафето и поднесоха портвайна, Тория стана.

— Отивам малко на палубата — каза тя. — Следобедът е твърде хубав, за да го прекараме затворени тук долу. Когато се качвахме на яхтата, видях най-удобните шезлонги на света и искам да се изтегна в един от тях. Надявам се, че ще се присъедините към мен колкото може по-скоро.

— Няма да се бавим дълго — успокои я Били. — Ако искаш нещо, стюардът ще ти го донесе.

Тория се усмихна, благодари му и излезе.

Тя тръгна към горната палуба, но преди да стигне стълбите се сети, че е забравила чантата си. Беше я преметнала на облегалката на стола си и после забрави да я вземе. В нея бяха очилата й за слънце, които щяха да й потрябват.

Без да бърза, тръгна обратно. Бе протегнала ръката си, за да отвори вратата, когато чу гласа на Чарлз.

— Не бихте ли се опитали да бъдете по-точен?

Нещо в тона му накара Тория да дръпне протегнатата си към дръжката ръка. Чарлз бе освирепял! Не можеше да си представи на какво се дължи това, когато чу отговора на Били:

— Бях повече от точен. Както току-що ви казах, искам да ми кажете подробности за опитите на вашето управление с реактивните самолети с атомен двигател.

— Откъде научихте всичко това?

— Няма значение — отговори Били. — Искам да отговорите колкото можете по-изчерпателно на въпроса ми. Както и по какъв начин смятате да използвате атомната енергия.

— Мисля, че сте луд, ако смятате, че ще обсъждам тези неща с почти непознат човек — отговори Чарлз.

— Мисля, скъпи ми Драйтън, че от ваша страна ще бъде много по-разумно да ми кажете всичко, което знаете.

Гласът на Били бе придобил застрашителна интонация. Тория замръзна на мястото си и цялата се превърна в слух.

— А ако откажа?

— О, не се безпокойте. Има други хора, които няма да ви питат по този учтив начин или при такива луксозни условия — отговори той с огромно нахалство.

Последва кратка пауза.

— Те на яхтата ли се намират?

— Ще бъда искрен. Не, не са тук. Обаче не са и много далеч. Курсът ни минава съвсем близо до брега. Ще бъде жалко, ако ви принудят да слезете.

— Значи такава била играта ви! — произнесе спокойно и отмерено всяка дума Чарлз.

— Доста време се опитваме да получим тази информация — призна Били. — Щеше да е много по-лесно, ако бяхме успели да накараме някой от служителите в нашето управление да ни сътрудничи. Тогава нямаше да има нужда да стигаме до тези крайни мерки.

— Мога ли да ви попитам какви точно ще бъдат тези мерки?

— Естествено — отговори невъзмутимо Били. — Между впрочем пурата ви догаря.

Тория чу шум, сякаш Чарлз бе блъснал стола си в някакъв рискован опит да скочи от него. Последна мазният и пълен с подигравка глас на Били.

— Преди да сме продължили приятелския си разговор, Драйтън, бих искал да ви кажа нещо. В джоба си имам револвер. Ако се опитате да направите нещо неразумно, няма да се поколебая да стрелям.

— Нямам намерение да ми нападам. Просто искам да чуя целия ви план. И така, сигурно не очаквате, че доброволно ще ви дам исканата информация. Нали?

— Очаквах, че ще се окажете труден партньор. Имате репутация на твърдоглав човек.

— Поласкан съм — отговори Чарлз мрачно.

— Казано съвсем кратко, по всякакъв начин се опитваме да научим всичко за нашите опити. Знаем, че сте много напреднали и в най-скоро време можете да постигнете резултати, които да приложите на практика. Това би означавало, че британските военновъздушни сили ще се окажат много по-могъщи, от която и да е европейска военна сила. Именно затова е толкова важно да знаем докъде сте стигнали в опитите и какъв е именно методът, който използвате за контролирането на атомния синтез.

Той спря за момент, сигурно отпиваше глътка вода, после продължи:

— Както очаквах, вие отказахте доброволно да ми кажете това, което знаете. Чудесно! Вече ви споменах, че се движим близо до брега. Утре сутринта ще хвърлим котва в един очарователен малък залив. Сигурно вие и прекрасната ви съпруга ще поискате да слезете на брега, където за нещастие ще ви се случи някоя нежелана злополука.

— Да не мислите, че с това можете да ме изплашите? — попита вбесен Чарлз.

— Защо не? Съществуват толкова много начини за предизвикване на злополуки. Така например колата, с която се движите по стръмния скалист бряг, може да се окаже технически неизправна и скоро телата ви ще бъдат намерени разкъсани — бих казал — до неузнаваемост. Или ако отидете на излет в планината, ще ви намерят чак след седмица, паднали в дълбока и стръмна пропаст, от която ще бъде невъзможно дори да ви извадят.

— Разбирам какво искате да кажете. И докато нашите близки оплакват тези разкъсани до неузнаваемост тела, бихте ли ми казали какво ще се случи с мен и с моята съпруга?

— Ще бъдете под закрилата на една от суперсилите, която не бих искал да споменавам. Ако се окажете сговорчив и ни сътрудничите, с вас ще се отнасят добре. Ако проявите благоразумие, няма никакво основание да не живеете — поне за известно време — в лукс и сигурност.

— Зад Желязната завеса ли? — попита Чарлз.

— Там също живеят хора. Но защо да обсъждаме това? Всичко може да се избегне, ако ми дадете информацията, която искам. Няма нужда да пишете или правите нещо, което ще ви изложи. Просто ще ми разкажете това, което ме интересува. Довечера ще вечеряме на Капри, а утре сутринта ще ви върна заедно с красивата Тория в Монте Карло. Тогава ще можете да забравите тази кратка авантюра.

— Смятате ли, че е възможно някой да забрави, че е извършил предателство спрямо своя народ? — попита Чарлз с нескрито отвращение. — Вие можете да ми отговорите, като използвате собствения си опит!

Последва дълга пауза. После Били отговори с глас, в който имаше безкрайна заплаха.

— Съветвам ви да не злоупотребявате с благия ми характер, Драйтън.

— Тогава моля да ме извините. Не знаех, че се обиждате толкова лесно. Но нали всеки от нас има своята ахилесова пета?

Последваха шум и трясък от счупено стъкло. Сигурно беше чаша.

— Знаете ли Драйтън — почти изкрещя Били, — че вашият проблем е или че ви липсва всякакво чувство за хумор, или че сте много глупав и не можете да разберете кога сте победен. Това обаче е типично за англичаните.

— Тъй като такива неща не ни се случват често, трудно можете да очаквате реакциите ни да бъдат други, освен традиционни и типични за нацията, към която принадлежим.

— Защо не премислите? Кажете ми само няколко думи и ако искате, ще се върнем в Монте Карло. Ще кажем, че или някой от нас не се е почувствал добре, или че аз съм забравил за важна среща. Яхтата разполага с най-модерна свързочна апаратура. Само няколко думи! Няма да ви се наложи да повтаряте, имам добра памет.

Чарлз запази презрително мълчание и Били се видя принуден да продължи.

— Знаете, че времето, когато Великобритания защитаваше своите граждани, е безвъзвратно отминало. Разменяните между правителствата на държавите ноти отнема дълго време. Обичайната процедура няма да бъде нарушена дори заради такава важна риба като вас.

— Мислите ли, че такива методи ще ви донесат успех? — чу Тория най-после гласа на Чарлз.

— За нас са важни резултатите, а не начинът, по който сме ги получили. Бъдете сигурен, че ще изцедим от вас точно това, което ни интересува. Може би мислите, че ще умрете като герой? Сигурно знаете не по-зле от мен, че няма да отнесете тайната със себе си в гроба. Съвременната медицина и съвременните методи за изтезания правят невъзможно човек да посрещне смъртта си със затворена уста. Сигурен съм, че не ви казвам нищо ново. Просто напомням някои до болка известни неща.

— Всичко това, което ми разказахте до тук, е много интересно. Цялата тази операция обаче предварително ли е подготвена или просто използвате случайна възможност?

— Отдавна мислехме как да се доберем до вас. Трудността възникваше от това, че не се занимавате с жени и сте много богат.

— Така значи. Чак сега разбирам какво наистина се е случило с някои от моите колеги, които попаднаха в тежки злополуки, както и с други, които внезапно започнаха да живеят много по-нашироко.

— Започвате да разсъждавате разумно — обади се Били. — Трябва да знаете, че до подобни методи прибягваме само при абсолютна необходимост.

— Не мислите ли, че в плана си сте пропуснали да предвидите нещо — заговори Чарлз. — Да допуснем, че приема първото ви предложение и ви кажа това, от което се интересувате. Когато обаче се върна в Монте Карло, мислите ли, че няма да уведомя властите? Най-малкото, което ще ви се случи, е, че никога повече няма да можете да стъпите в Англия или Щатите.

— Твърде много ни подценявате, Драйтън — обидено каза Били. — Ще се върнете в Монте Карло само ако ми кажете точно това, което искам. Само след един-два дни красивата ви съпруга Тория ще получи прекрасен подарък като например огърлица от диаманти и сапфири от Картие. Или нещо друго. Обаче ще бъде много скъп и ще предизвика въпроси, на които едва ли бихте могли да отговорите, че това е обичайният сватбен подарък за жена ви от Били Грантли.

Той се изсмя доволно и продължи.

— Няма да ви е лесно да обясните на съда защо сте разрешили на жена си да приеме подарък, който струва над десет хиляди лири. Разбира се винаги можете да хвърлите вината върху нея. Тогава обаче ще трябва да се разделите с ореола си на национален герой.

— Да, всичко сте обмислили. Всичко, с най-големите подробности. Не се ли страхувате, че все пак истината винаги излиза наяве?

— Не ми говорете глупости — прекъсна го грубо доскоро така любезният домакин. — По-добре ми кажете какво решение взехте.

— Трябва да ми дадете малко време, за да помисля — отговори внимателно Чарлз. — Не мога да взема такова важно решение, без да преценя всички „за“ и „против“. Казахте, че ще пристигнем на това място някъде привечер.

— Да, при здрач. Но не се притеснявайте. Ще ви оставя да мислите толкова време, колкото ви е нужно. Нали няма за къде да бързаме? Бих искал само да ви предупредя, че винаги съм въоръжен. И не се надявайте да ми прережете гърлото, докато спя, или да ме ударите с бутилка по главата, когато гледам настрана. Стрелям отлично.

— Естествено. Това е, което очаквам от човек като вас. Не мога обаче да си обясня едно нещо. Защо, след като сте приели английско име, мислите, че то ще накара всички да повярват, че сте истински англичанин?

— Точно обратното. Много хора са доволни, че не принадлежа към тази упорита и без никакво въображение нация, която поради злощастно стечение на обстоятелствата е управлявала толкова време почти една четвърт от земното кълбо. На това скоро ще бъде сложен край. Не искам да те огорчавам и разочаровам, Драйтън, но това е точно така.

— Колко интересно — отговори Чарлз.

— Ще видим — отговори Били заговорнически. — Още една чаша портвайн?

— Не, благодаря — сухо отказа той.

Макар да бе вцепенена от току-що чутото, Тория разбра, че двамата мъже можеха всеки момент да излязат от столовата. Бе особено важно да не я заварят, че ги подслушва на вратата. Рязко се обърна и тръгна обратно към палубата. За неин късмет подът бе покрит с дебел мокет, а нейните обувки имаха мека гумена подметка.

Когато малко по-късно Чарлз и Били излязоха на палубата, я завариха да лежи със затворени очи и обърнато към слънцето лице. С тяхното приближаване тя се повдигна на лакът и заговори припряно:

— Добре че дойдохте. Чарлз, забравих чантата си долу, преметната на облегалката на стола ми. Бъди така добър и ми я донеси, защото в нея са слънчевите ми очила.

— Ще отида аз — предложи веднага Били. — Освен това ще мога да оставя младоженците сами за няколко минути. Възползвайте се от тях, деца мои!

Той се усмихна толкова сърдечно, че Тория се замисли дали чутото не е плод на болната й фантазия. Не беше ли всичко това някакъв лош, кошмарен сън? Затрудняваше се да повярва на собствените си уши. Такива неща не се случваха с обикновени хора като нея и Чарлз. Нали светът живееше в мир, а тайните и явни войни бяха само по страниците на вестниците. Не можеше да бъде вярно, не можеше! И все пак наистина бе стояла от външната страна на вратата и бе чула всяка произнесена дума.

Беше ли възможно Били Грантли, когото от години познаваше като идеален домакин, да бъде в действителност това чудовище, което бе готово на всичко, дори на убийство, само и само да постигне целите си.

Това обясняваше всичко. От къде има яхтите и колите си, големите апартаменти в луксозните хотели. Зад смеха и веселието се е криела демонична личност. И те с Чарлз се бяха оказали в нейната власт, заплашвани от смъртна опасност. Мозъкът й работеше трескаво. Трябваше да измисли нещо. Все трябваше да има начин да се измъкнат от това ужасно положение.

Преди всичко трябваше да каже на Чарлз всичко, което знаеше. Точно когато отвори уста, за да го заговори, се появи един стюард, който услужливо разгъна шезлонга, до който бе застанал Чарлз. Той благодари и се отпусна в него.

Тория го погледна. Изглеждаше както обикновено. Само очите му бяха съвсем тъмни и сериозни. „Сигурно мисли какво да правим. Трябва да мисля и аз. Разполагаме със съвсем малко време.“

— Чарлз — започна тя почти шепнейки.

Обаче не можа да продължи. На палубата се появи Били. Носеше чантата й.

— Беше точно там, където каза, че си я оставила — каза той, както й се стори с престорена любезност. — Ти си единствената жена, която познавам и която може безпогрешно да каже, къде е оставила някоя своя вещ.

— Благодаря за комплимента — усмихна му се Тория.

Бе доволна, че успя да прикрие това, което ставаше в ума й. Можеше ли всичко чуто да бе истина? Беше ли Били в състояние да крои такива ужасни планове, когато наоколо бе така красиво и спокойно — топлото ярко слънце, ритмичният тих шум на двигателите под тях, удобните възглавници под главата й, самият Били, облечен в бяла риза и синя спортна жилетка, който й се усмихваше любезно…

Стори й се, че полудява. Как можеше да повярва, че той наистина е казал нещата, които тя чу само преди няколко минути? Да ги заплашва с такава ужасна съдба, ако Чарлз не се съгласи да му каже това, което той искаше да знае.

Усети как в гърлото й тревожно заседна топка и разбра, че каквото и да се случеше, преди всичко трябваше да запази спокойствие.

Сигурно трябваше да стигне до някакво решение, да намери изход. Сигурно те съществуваха. Само трябваше да се сети за тях.

— Удобно ли ти е, Тория? — чу като в просъница гласа на Били. — Искаш ли още една възглавница?

— Не, няма нужда. Всичко е идеално — чу тя собствения си глас, който с нищо не издаваше ужасния страх, който изпълваше цялото й същество.

Девета глава

Тория лежа дълго време със затворени очи под топлите слънчеви лъчи. Тялото й бе отпуснато, но мозъкът трескаво работеше. Колкото повече си повтаряше всяка дума от чутия разговор, толкова по-твърда ставаше убедеността й, че има реална опасност Чарлз да не се измъкне жив от тази история. Ако се съгласеше да предостави на Били исканата информация сега, беше напълно сигурно, че преди да стигнат до хотела, щеше да им се случи „нещо“.

Човек като Били нямаше право да поема никакви рискове. Колкото и обещания да даваше на Чарлз, едва ли бе сигурен, че ако не сега, все някога истината може да излезе наяве. И тогава… Със свито сърце Тория се убеждаваше все повече, че животът на Чарлз вече не му принадлежи. Нямаше значение дали ще стане доносник сега или информацията щеше да бъде измъкната от него насила по-късно от други хора, които несъмнено ще бъдат много по-добри в тази работа. Вцепенена от ужас си спомни всичко, което бе чела за подобни разпити — как задават въпроси в течение на часове, дни и нощи под силна, насочена към очите на жертвата светлина, как не разрешават да се спи, докато не припаднеш за сън, за физическите мъчения. И за най-страшното — специалните психотропни вещества, които упояваха мозъка и превръщаха дори най-силната воля в нещо като слабо, податливо аморфно вещество.

Усети как я обзема такъв ужас, какъвто не познаваше през досегашния си спокоен живот. Ужасът от болката и от това да види човека, който харесваше, да бъде постепенно, но сигурно унищожаван. Отвори очи и видя Чарлз отпуснат на съседния шезлонг с димяща в ръката цигара. Външно изглеждаше спокоен, но Тория бе сигурна, че и неговият мозък работи усилено, мъчи се да намери изход. Той сигурно знаеше много повече от нея какво би могло да стане с тях, докато нейните представи идваха само от прочетеното във вестници и списания.

Това, което преживяваха в момента, сякаш не бе реално. Не можеше да бъде истина. Погледна към Били. И той изглеждаше отпуснат и задрямал на слънцето. Ръката му обаче бе в джоба на жилетката и ако Чарлз направеше дори най-непредпазливото движение, с лекота щеше да стреля по него.

„Това не е истина! Не може да е истина!“

Двигателите едва чуто многократно повтаряха тези думи. В съзнанието й изплува сивата масивна сграда на замъка. Най-вероятно там валеше дъжд и близначките сигурно слушаха грамофона в дневната. Видя ясно лицата им. Жизнерадостната Ксандра с устни, винаги готови да се усмихнат. И съвсем различната Олга — тиха, сериозна и въздържана, с нежна душа и одухотворено лице. Тъгата по дома, по сестрите й стегна в желязна прегръдка примрялото й сърце.

Сети се за един разговор, който бяха водили преди около година. По всяка вероятност е бил предизвикан от военните истории на Майкъл. Говореха за смелостта. Ксандра бе започнала първа.

— Питам се дали можем да бъдем достатъчно смели, ако попаднем в опасна ситуация, ако знаем, че ще умрем в ужасна болка и страшни мъчения.

— Винаги съм се надявала да мога да се държа достатъчно смело каквото и да ми се случи — бе отговорила замислено Тория.

— Аз пък сигурно ще скимтя като нещастно кученце — призна Ксандра. — А ти, Олга, какво би направила, ако те изпратят на гилотината или на кладата?

— Ще се моля — бе отговорила почти шепнешком тя. Тези думи прозвучаха в съзнанието на Тория така, сякаш сестра й ги бе казала сега. В следващия момент тя започна да се моли с цялото си сърце и душа на Всевишния да им изпрати помощ и напътствие, за да могат да се спасят. Не можеше да си представи, че Чарлз ще умре.

Погледна го и си даде сметка, че никога не бе оценила по достойнство външния му вид. Лицето му бе правилно и строго и караше околните да добиват представа за добро възпитание, характерно за държанието на джентълмените. Това всъщност представляваше Чарлз — истински английски джентълмен.

В този момент тя съзря разликата между Чарлз и много от мъжете, които бяха само забавни и които тя с лека ръка причисляваше към кръга на приятелите си. Повечето от тях бяха ограничени и безделници. Да не говорим за отровната змия, каквато се бе оказал Били Грантли. На всички тях не им достигаше това, което през вековете бе породило уважение не към отделните личности, а към английската нация като цяло. Сети се, че в книгата на някакъв историк бе чела, че истинската сила и богатство на Великобритания се крият в характера на нейните поданици. Не само патриотизмът им бе помогнал да покорят една четвърт от земното кълбо. За това бяха допринесли също благородството на ума и душата, единството на разума и духа, непоклатимата им вяра в християнските принципи.

Това именно бяха основите, върху които бе изградена Британската империя. Нейното създаване не би било възможно, ако тези, които водеха битки и управляваха в името на мира и справедливостта, не бяха заслужили достойно доверието на целия английски народ.

Чарлз бе типичен представител именно на тези джентълмени, съществували и оцелели през вековете. Сега Тория ясно разбираше разликата между него и тези, които срещаше по приеми, барове и всякакви изпразнени от съдържание социални случаи. Но бе твърде късно.

Тя се размърда неспокойно. Наистина ли беше късно? Все трябваше да има нещо, което да може да се направи. Може би щеше да им помогне фактът, че Били не знае, че бе чула разговора му с Чарлз в столовата. За него тя бе един радващ се на удоволствието от екскурзията с яхта по море негов гост. И ако тя не му дадеше някакъв повод да се усъмни, той никога нямаше да разбере какво изпитва към него.

С усилие седна и възкликна с весела превзетост, характерна за кръга, в който се движеха.

— Това е истински рай! Нямах представа, че през това време на годината може да бъде толкова топло и прекрасно.

— Радвам се, че ти харесва — усмихна й се Били.

— Виж това божествено малко италианско селце ей там — посочи тя с ръка към брега. — Не можем ли да спрем за малко и да го разгледаме? Сигурно няма да ми повярваш, но никога не съм била в Италия.

— Можем да спрем утре на връщане — отговори важно собственикът на яхтата.

Тория се насили да се усмихне колкото може по-широко.

— Ще бъде прекрасно. Няма да забравиш, нали?

— Естествено не — отговори Били.

Погледна косо Чарлз. Той остана невъзмутим. Загаси цигарата, която допушваше. После веднага запали нова и хвърли клечката кибрит зад борда.

— Движим се с добра скорост — отбеляза той флегматично.

— Да. Казах на капитана да достигне максималната скорост, за да можем да видим по-голяма част от брега. Както каза преди малко Тория, Италия е изключително красива страна. Дори малките пристанища и крайбрежните селца заслужават да бъдат разгледани.

Тория нагласи възглавниците под главата си така, че лежейки да може да наблюдава красивото крайбрежие. След малко се обърна отново към Били.

— Толкова е красиво. Така бих искала да мога да видя отблизо този очарователен замък, кацнал на върха на онзи хълм. Хрумна ми нещо. Щом ние не можем да се приближим, защо не ми услужиш с бинокъл, който ще приближи нещата към мен?

— Това не представлява никакъв проблем. Веднага отивам — отговори с готовност да й услужи Били.

Той стана и се отдалечи по палубата. Това бе чаканият от нея момент, в който можеше да говори с Чарлз. Изведнаж обаче я обхвана паника. Ами ако ги подслушваха? Ако сред различните подобрения на яхтата Били бе монтирал и съвършени подслушвателни устройства? С неговите занимания сигурно му бе важно да знае какво си говорят гостите му, когато бяха сами.

Не, не трябваше да каже нито дума дори ако съществуваше и най-малката възможност да бъдат подслушани. Това само щеше да усложни и утежни положението, в което се намираха, щеше да го направи абсолютно безизходно. Стори й се, че дори палубата има уши. Отиващият към мостика моряк сигурно също ги наблюдаваше.

Изглежда, че и Чарлз мислеше така. В един момент й се стори, че ще й каже нещо, ала после пое дълбоко от цигарата и стисна още по-силно устни. Очите и лицето му имаха загрижен и тревожен израз, който никога по-рано не бе забелязвала. Сякаш искаше да й каже, че тревогата му е не за самия него, а за нея.

Така й се искаше да го успокои. Как обаче можеше да направи това, след като истинският виновник за всичко, което ставаше сега, бе тя. Чарлз се бе опитал да я предупреди, че Били му се струва съмнителен, да я предпази от неговото пагубно приятелство. Защо не го послуша? Защо обърка лоялността, която дължеше на Чарлз, с тази, която показа на Били?

Дълбоко в подсъзнанието си знаеше, че това е поради факта, че от първото си посещение в замъка Чарлз като че ли не оцени както трябва Майкъл. И тя инстинктивно искаше да му отмъсти за това, като го накаже с компанията на други хора като Били, които също не одобряваше. Не беше честно да използва любовта му към нея срещу него. Не трябваше да злоупотребява с чувствата му, като се противопоставя на всичко, което той й каже или направи. Точно заради това се получи тази бъркотия с Били Грантли.

Реши, че при първия удобен случай ще го помоли да я извини за глупостта й. В същото време я заля вълна от ужас.

Ала дали щеше да има време, нямаше ли да е твърде късно? Не можеше да издържа повече. Каквото и да станеше, щеше да сподели с Чарлз това, което бе чула. Искаше да разбере какво мисли той за бедата, в която бяха изпаднали само поради нейния инат. Наведе се напред и прошепна:

— Чарлз!

В този момент на палубата се появи Били. Държеше дясната си ръка в джоба на жилетката, а в лявата държеше голям бинокъл. За да го заблуди, повтори с възклицание изреченото само преди миг име.

— Чарлз, Чарлз! Виждал ли си някога такъв чудесен бинокъл. За какво го използваш, Били? Сигурно за да наблюдаваш приятелките си, когато се къпят без бански костюми.

Били се засмя.

— Точно така. С него наблюдавам хората, когато те най-малко очакват това. Сигурно би останала много учудена, ако ти разкажа какво съм видял.

— Това е нечестно! — възмути се пресилено Тория, докато фокусираше бинокъла към брега. — Чарлз, виж и ти тази жена, която върви с магарето. Толкова е близко, че бих могла да говоря с нея.

Тя му подаде бинокъла с надеждата, че той ще види нещо, което ще им бъде от полза. Защото тя не забеляза нищо, освен малки бели къщи, работещи по нивите селяни в черни носии или бавно движещи се по криволичещите пътища магарешки каручки.

След като огледа внимателно брега, Чарлз й върна бинокъла. Тя го използва, за да погледа още малко, после го остави до себе си. Яхтата сега се движеше много бързо и постепенно се отдалечаваше все повече от брега. Отнасяше ги към неизвестността и те не можеха да направят нищо.

Тория стана бавно и каза:

— Слизам долу в каютата. Трябва да се погрижа за лицето си, за да не изгори.

— Можеш ли да стигнеш сама? — попита услужливо Били.

— Разбира се — отговори му тя. — Ако случайно се изгубя по коридорите, ще извикам за помощ.

След ярко осветената от слънцето палуба каютата й се стори прохладна и почти мрачна. Затвори внимателно вратата след себе си. Седна пред тоалетката и отчаяно обхвана главата си с ръце.

Видя собственото си отражение в голямото огледало. Стори й се, че лицето й е съвсем променено. Изглеждаше грозна, напрегната и пребледняла, с разширени зеници на очите. Спомни си какво каза Били за това, че нещастния случай, за който евентуално ще бъде съобщено на семействата им, всъщност няма да е станал с тях, а с други двама души. Две нещастни жертви трябваше да заемат техните места! Щяха да ги държат живи докато Чарлз им даде исканата информация за реактивните изтребители. След това щяха да се отърват и от тях.

Какво ли мислеше в този момент Чарлз? Дали правеше някакви планове за освобождаването им. Дано да не смяташе да нападне Били с голи ръце. Изходът от едно такова единоборство можеше да бъде в полза единствено на този, който разполагаше с револвер. А това бе Били.

С обезумял поглед обходи каютата. Търсеше нещо, което биха могли евентуално да използват като оръжие срещу него. В този момент видя, че всичките й вещи бяха извадени от куфара и подредени от някого във вградените в стените гардероби. Значи даже ако беше взела някакво средство за самозащита, то отдавна щеше да е в ръцете на техния домакин.

— Боже милостиви, помогни ни! Моля те, моля те коленопреклонно, помогни ни!

Докато произнасяше на глас молитвените думи, погледът й изведнъж се спря на две малки шишенца, които стояха на нощното й шкафче. В едното имаше аспирин, а в по-малкото бе приспивателното. Тя го гледа известно време като хипнотизирана, после се приближи до нощното шкафче и го взе в ръка. Спомни си какво й бе казал докторът, когато пишеше рецептата.

— Ще ви дам нещо, с което ще можете да спите. Макар че още сте млада и не трябва да злоупотребявате с него, аз ви го давам с надежда, че ще го използвате само когато сте толкова преуморена, че не можете да заспите.

Той сложи подписа си под рецептата и й я подаде.

— Предписах ви двадесет и пет. Надявам се обаче, че няма да ви потрябват повече от две-три. Взема се не повече от една капсула с малко вода. И заспивате почти веднага.

— Само една достатъчна ли ще бъде, за да ме приспи? — попита тя недоверчиво.

— Макар да изглежда недостатъчно, съдържанието й е такова, че е достатъчна, за да приспи, когото и да е, колкото и възбуден да е мозъкът му.

По една капсула. Тя ги изсипа в шепата си и ги преброи. Бяха двадесет. Отпусна се на леглото, като ги стискаше здраво и се замисли. Не би ли могла да ги използва по някакъв начин? Седя така дълго време. Най-после решително стана, отиде до тоалетката и взе една салфетка. Внимателно откъсна една четвъртинка от нея. После започна да отваря капсулите една по една. Внимателно изсипваше съдържанието на всяка в салфетката, после ги съединяваше и пускаше обратно в шишенцето. Когато свърши, със затаен дъх сгъна салфетката и я сложи в джоба си. После запуши шишенцето и го върна на предишното му място.

Всичко в каютата трябваше да остане точно така, както бе и преди. Не трябваше да направи нищо, което да възбуди дори най-малкото подозрение. Отиде до огледалото, взе гребена и внимателно вчеса разрошените си от морския бриз коси. Сложи малко крем на обветреното си лице. Накрая с пухче нанесе върху него фин слой пудра.

В главата й се бе родила една идея, сега от нея зависеше да състави план. Вгледа се отново в огледалото. Бе облечена с тъмносиня пола и бяла жилетка. Около врата й бяха двата реда перли, оставени й от майка им. Докосна ги с ръка и ги усети като нещо топло, почти живо, което обвиваше шията й и я караше да се чувства в безопасност.

Значи не беше сама. Някой невидим бе застанал до нея и я обгръщаше с топлите си грижи. Известно време се бори с желанието да заплаче. Сълзите й обаче щяха да бъдат сълзи на облекчение, тъй като в тези преломни моменти на ужас и страх не бе сама.

Мислите й сега бяха заети с друго. Когато веднъж взе една от капсулите с приспивателното, без да иска я прехапа и усети горчиво острия вкус на лекарството. С какво би могла да го прикрие? Някой й беше казвал, че кафето неутрализира действието на приспивателните. За чай изобщо не можеше да става дума. Трябваше да бъде някакво силно питие.

Стана от табуретката пред тоалетната масичка и тръгна към вратата. Беше се забавила доста време. Ако останеше в каютата си още, Били би могъл да тръгне да я търси.

Върна се на палубата. Намери мъжете така, както ги бе оставила. Ако някой страничен човек ги видеше така изтегнати в шезлонгите, щеше да остане с впечатление за перфектна идилия и хармоничен покой. Тя остана с впечатлението, че докато не бе с тях, си бяха разменили остри думи, макар сега да мълчаха.

Тя седна на червено — белия шезлонг и попита небрежно:

— Случило ли се е нещо докато ме нямаше?

След известно мълчание Били й отговори.

— Какво би могло да стане за толкова кратко време?

— Може да се е появила морска сирена. Но като ви гледам колко сте мързеливи, сигурно сте я проспали.

Помълча малко и след като известно време стоя втренчена по посока на брега, продължи:

— Изглежда сме се отдалечили доста от италианския бряг.

— Близо до него има силни течения, които ни принудиха да навлезем по-навътре в морето, отколкото имахме намерение — започна да обяснява внимателно Били. — Ще се приближим отново към брега малко по-късно.

Той погледна доста скъпия си часовник и добави:

— Наближава пет часът — време за следобедния чай. Не искате ли да отидем долу в дневната, за да ни бъде по-удобно?

— С най-голямо удоволствие — прие поканата от името и на двамата Тория.

Влязоха в голяма и удобна каюта, която служеше за дневна. Из нея бяха разпръснати на групи около масички със свежи пролетни цветя удобни кресла, тапицирани с мек плюш.

— За теб чай, Тория, нали? — попита той и вдигна кристално звънче. — А вие, Чарлз, какво предпочитате, чай или уиски?

— Уиски, ако обичате.

Били се обърна и отвори вратичката на барчето. В този момент една идея като светкавица проблесна в главата й.

— А ти какво ще пиеш, Били? — попита го закачливо.

— Не съм решил още. Защо?

— Защото следващия път, когато решиш, че искаш коктейл, ще те помоля да ми разрешиш да ти го приготвя аз. Зная, че правиш най-добрите коктейли в Лондон, Париж и Ню Йорк, но преди няколко дни един мексиканец ми даде страхотна рецепта. Нарича се „Целувката на змията“.

— Какво има в него? — прояви истински интерес Били.

— Това е тайна. Няма да ти кажа. Просто ще го направя, а след като го опиташ, ти ще се помъчиш да познаеш какво съм сложила в него. Искаш ли да се хванем на бас? Ако познаеш, ще ти дам рецептата и ти ще вземеш акъла на всички при следващото събиране, което направиш. Ако ли пък не, ти какво ще ми дадеш?

— Какво би искала да получиш?

— Например чифт ръкавици от малкото бутиче до нашия хотел. По-качествени от тях скоро не съм виждала, направени са от най-фината кожа, която можеш да си представиш.

— Е, добре — съгласи се великодушно Били.

В този момент влезе стюардът и той му поръча да донесе чай. След това се обърна с иронична усмивка към Тория.

— Ставаш много меркантилна, скъпа. Както и да е, приемам облога, за да не кажеш, че ме е страх.

Тория продължаваше да бърбори безсмислени неща. Трябваше добре да играе ролята си, за да не предизвика никакви съмнения от негова страна.

След известно време влезе стюардът с тежка табла, която остави на една от масичките. Освен сребърните чайници, имаше сандвичи и чиния с миниатюрни сладкиши. Като ги гледаше Тория имаше чувство, че никога не би могла да преглътне дори една хапка. Гърлото й се бе стегнало от сковаващия я страх.

— Налей уискито, което пожела Чарлз, а след това ми дай възможност да се заема с моя коктейл. Но, Били, не трябва да гледаш какво слагам в него! Чарлз, ти ще го наблюдаваш да не поглежда тайно към мен. Надявам се, че няма очи и на тила си!

Чарлз продължи да мълчи, а Били се засмя предизвикателно.

— Може и да е така, защото избягват да ме нападат в гръб. Тория долови скрития смисъл в думите му. Направи се обаче, че приема думите му като остроумна шега и започна високо да се смее. Въпреки това внимателно наблюдава как сложи в една чаша лед, наля уиски и добави малко сода. След като подаде чашата на Чарлз, Били седна с лице към Чарлз и с гръб към барчето, пред което вече бе застанала Тория.

Тя протегна ръка и взе бутилка джин. Отля малко в една чаша и се огледа. Макар че Били бе с гръб към нея, изпитваше смразяващ страх. Не се бе пошегувала, когато изказа съмнение, че може да вижда и с тила си. Знаеше, че той е от хората, които биха усетили с някакво шесто чувство всяко необичайно и опасно за тях нещо.

Наведе се и дръпна единия наниз с перлите от майка си. Коприненият конец, на който бяха нанизани, се скъса и те се изсипаха като водопад на пода. Тория извика:

— О, любимите ми перли! Знаех си, че трябва да дам да ги пренаредят, защото конецът бе изтънял, но не ми остана време.

Чарлз стана от креслото и приклекна на колене.

— Истински са, нали? Трябва да внимаваме някоя да не се изгуби.

— От майка ми са.

Тория разкопча клипса и остави здравия наниз на масата пред мъжете.

— Моля ви, постарайте се да намерите всички — помоли им се тя. — Не мога да си спомня точно колко бяха, обаче като се върнем ще проверя в застрахователната полица.

Били също клекна на пода.

— Тук поне няма опасност нещо да се загуби — каза той. — Подът е покрит с мокет и няма никакви пукнатини.

Тория ловко премести малката хартийка от джоба в лявата си ръка. Били все още бе на пода, обърнат към Чарлз и с гръб към нея. Със светкавична бързина тя успя да изсипе цялото съдържание от хартийката в чашата с джина.

— Съжалявам, че ви създадох работа — извини се тя.

— Не виждам повече нито една перла — обади се Чарлз.

— Мисля, че събрахме всички — добави Били.

Двамата се изправиха. В ръцете си държаха намерените перли.

— Може би ще преброим перлите, които са на масата. Скъса се вътрешния наниз, който е по-къс. Следователно перлите на него трябва да са били с четири или пет по-малко.

Били седна в другото кресло до масата и изсипа перлите от шепата си в пепелника. Чарлз добави това, което бе събрал, остави Били да ги брои и взе чашата си с уиски.

— Продължавам с коктейла ти, Били. След този труд сигурно имаш нужда от нещо ободрително.

Тория погледна чашата. Приспивателното се бе разтворило в джина. След това започна да долива къде повече, къде по-малко от различни концентрати, ликьори и коняци. Започна да смесва съставните части на няколко обикновени коктейла, докато най-после приготви това, което смяташе за достатъчно, за да прикрие вкуса на приспивателното. След това сложи целия шейкър в кофичка с лед и се обърна към Били.

— Трябва да почакаш още няколко минути. Моят мексиканец ми каза, че тайната на коктейла е в това, че трябва да се сервира леденостуден, но без ледът да се поставя в него. И смятам, че е напълно прав. Дори в най-изисканите заведения предлагат напитки, в които има толкова лед, че са просто вода с вкуса на малкото количество питие, което е използвано.

Били се засмя.

— Толкова съм жаден, че ще изпия с голямо удоволствие твоя коктейл. А след това може би ще е твърде късно, за да го критикувам.

— Никой не е критикувал „Целувката на змията“ — каза тържествено Тория и после попита със загрижен глас: — Намерихте ли всички перли?

— Преброих ги, сто и две са. Това е точно с четири по-малко, отколкото са на здравия наниз.

— Сигурно трябва да са толкова — отговори замислено Тория. — Благодаря ти много. А сега къде да ги поставя?

Тория се огледа, отиде до кокетната писалищна маса, взе празен плик и го подаде на Били…

— Би ли ги сложил вътре? После залепи плика и се подпиши. Ако се окаже, че някоя липсва, ще те обвиня в кражба!

Тя искаше да печели време.

— Когато стигнем в Монте Карло, ще ги преброя пред теб както продавач брои рестото на капризен клиент — подразни я той. — Тогава никой няма да може да ме обвини в нищо.

— Твърде си умен, за да бъдеш и честен — каза Тория с нескрито възхищение.

Били явно се почувства поласкан.

— Най-хубавото в теб, Тория, е, че казваш това, което мислиш.

— Искаш да кажеш, че ти харесва, когато ти правя комплимент, че си умен. — Тория се протегна, взе сребърния чайник и си наля чай.

— Точно миналата нощ казвах на Чарлз колко си умен нали, Чарлз?

— Да — съгласи се той неохотно.

— Той се отнася несериозно към моите приятели. Затова ми бе толкова приятно, че мога да го запозная с някой, когото той наистина хареса — не млъкваше Тория.

— Сигурна ли си, че това е така? — попита Били с престорена скромност.

— Разбира се — увери го тя.

Отпи малка глътка ароматичен чай и изведнаж скочи.

— Скъпи, твоето питие! Почти го бях забравила. Сигурно вече е изстинало достатъчно.

Тя взе една чаша на високо столче и изсипа коктейла в нея. После я подаде на Били с думите:

— Сега затвори очи, отпий глътка и започвай да познаваш. Дано само да съм го направила както трябва и съвсем точно по рецептата.

Били отпи малка глътка.

— Не е лош, макар да ми се струва, че е малко остър.

— Не бъди ужасен. Ако не го харесаш, ще се разплача — каза тя с плачевен глас.

Той отпи една голяма глътка и започна да изброява:

— Коняк… Контрьо… не Камю. Има и джин. Тория, какво ме залъгваш с този коктейл, та той е толкова стар и изпитан.

— Какво да правя като си такъв познавач — заоплаква се тя. — Виждам как надеждите ми да получа прекрасните ръкавици започват да се стопяват.

Били отпи отново.

— Има нещо, което не мога да определя с точност. Какво ли е то? Слушай, слагала ли си лимон?

— Нямам намерение да отговарям на никакви въпроси — възпротиви се Тория. — Трябва да ми кажеш точно: с лимон или без.

— С лимон — каза той уверено.

— Е, има, но е съвсем малко — съгласи се тя.

— Така си и знаех.

— Страхотен си! Не е честно! — оплака се Тория.

— Има още нещо — продължи Били. — Не съм съвсем уверен какво е, но има лек аромат на Кирш.

— Да или не? — подразни го новоизлюпената барманка.

— Да!

— Прав си. Ох, Били, започвам да те мразя.

— Много ли?

— Боя се, че да.

Били изпи остатъка от коктейла.

— Интересно — каза Били замислено. — Мога да се закълна, че има още нещо. Не е лош коктейлът ти, макар да е повече от ясно, че е женски.

— Мисля, че нарочно се опитваш да бъдеш груб — нацупи се Тория. — Но няма да ти се разсърдя. Просто ще продължа да твърдя, че си изключително умен, колкото и да ми е мъчно, че загубих ръкавиците.

Били си запали цигара.

— Когато изпушиш цигарата си, ще ти направя един нов коктейл, който измислих скоро. Е, не е изтънчен като твоя, но има приятен вкус.

— Има ли име?

— Нарекох го „Загадка“. Така се нарича, ако си забелязала, и яхтата ми.

— Защо си й дал това име? — не успя да скрие любопитството си Тория.

— По лични съображения. Понякога си мисля, че самият аз съм една голяма загадка.

— Загадка ли? Може и да си. Ти какво ще кажеш, Чарлз? — обърна се тя към него.

— Не мисля, че имам мнение по въпроса — отговори той с безразличие.

„Изглежда напрегнат и разтревожен — помисли си Тория. — Сигурно изчаква да му се предостави някаква възможност, която може и да не се появи.“

Неочаквано Били се прозя. Извини им се и каза:

— Тук е доста топло. Не искате ли да се качим пак горе на палубата?

— Не би ли имал търпение да изпия чая си — възпротиви се Тория. — Не съм опитала и от тези вкусни сладкишчета. Сигурно са приготвени тук, на яхтата?

— Естествено. Не искате ли да послушаме малко музика?

Били стана и сложи на грамофона една плоча, която избра от купчината на една масичка до него.

— Това е една от любимите ми песни — каза той и пусна плочата.

В дневната се разнесе сантиментална мелодия. Били се отпусна в креслото си. Тория усети, че я наблюдава внимателно. Насили се и взе един от сладкишите с розова глазура. За да преглътне залъка, който отхапа, трябваше да отпие глътка чай. Страхуваше се, че от напрежението ръцете й ще започнат да треперят.

— Ще ни разкажеш ли за новите американски шоу програми? Чувах, че този сезон има няколко наистина изключителни.

— Да, две от тях са особено добри. Имам плочи, ако искаш можеш да ги прослушаш.

— Като свърши любимата ти песен, бихме могли да продължим с тях — предложи тя.

— Знаеш ли, че когато съм сам, мога с часове да слушам оперна музика — каза Били сериозно. — Тази музика ме успокоява повече от всичко друго.

— Колко странно! — възкликна Тория. — Нямах представа, че обичаш операта. Мислех, че харесваш само буги-вуги.

— Тория, Тория, за съжаление се познаваме толкова малко.

— Това е вярно — съгласи се тя. — Обаче понякога не познаваме достатъчно добре дори самите себе си.

Били се прозя отново с продължителна и дълбока прозявка, която сякаш идваше от глъбините на душата му.

— Толкова е… топло тук… вътре… — промърмори той и се наведе напред.

Строполи се върху масата, но не успя да се задържи и бавно се плъзна на пода. Там изсумтя, но не отвори очи. Чарлз вече бе скочил от мястото си.

— Той заспа — заговори бързо Тория. — Дадох му двадесет от приспивателните капсули, които имах.

В този момент пред нея се появи един Чарлз, когото не бе виждала дотогава — Чарлз в действие. С мълниеносна бързина, която смяташе, че е невъзможна, той извади пистолета от джоба на Били. После вдигна заспалия и го сложи внимателно на дивана.

— Ако някой влезе — каза й бързо той, — престори се, че също почиваш.

— Какво ще правиш? — попита го тя.

— Нямам време да ти обяснявам. Ще се върна скоро, ти само не се плаши.

Той погледна изплашеното й лице и после, без тя да разбере какво прави, я прегърна и целуна нежно по устните.

— Бог да те благослови, мила. Беше чудесна!

И изчезна.

Тория остана неподвижна. Дълго след като Чарлз излезе, сърцето й продължаваше да бие лудо. Струваше й се, че сънува странен сън, в който всичко бе толкова невероятно. Очакваше всеки момент да се събуди и да се намери в леглото си у дома.

Вгледа се в неподвижното тяло на Били, проснато на дивана. Дишаше дълбоко и шумно като човек, който е прекалил с пиенето. Вратовръзката му се бе изкривила, а жилетката бе събрана на гърдите му. Тория стана, оправи връзката, дръпна жилетката. Огледа се и видя едно одеяло, оставено на облегалката на съседното кресло. Взе го и зави краката на Били. Той сега изглеждаше по-нормално и ако влезеше някой от стюардите, нямаше да види нищо нередно.

Остана права в средата на каютата и започна да се ослушва. Моторите работеха равномерно, все още се движеха бързо и далече от брега. Какво ли мислеше да прави Чарлз? Дали щеше да застави капитана да обърне яхтата и да се върнат в Монте Карло или имаше други планове?

Помъчи се да си спомни колко души от екипажа бяха срещнали докато разглеждаха яхтата. Спомни си, че й направиха впечатление на чужденци, чиято националност обаче не можа да определи. Държаха се почтително, усмихваха се вежливо, но избягваха да говорят.

Докато чакаше Чарлз, започна да я обзема все по-голям страх. Отстраняването на Били бе само първата крачка. На яхтата сигурно имаше поне двадесетина човека. Как можеше Чарлз да се справи с тях, след като бе въоръжен само с револвера на техния домакин.

В този момент мислите й бяха прекъснати от шум на стъпки. Веднага седна на едно кресло, вдигна краката си върху табуретката пред него, отпусна глава на облегалката и затвори очи. Ако някой влезеше, не трябваше да сметне за необичайно това, че, Били е задрямал по това време на деня.

Не се бе излъгала. Едва бе успяла да се настани, когато в дневната влезе стюардът, който им бе донесъл чая. Тория отвори очи и после бавно ги затвори, сякаш бе нарушил спокойствието й. Той отиде до масата, събра чашите и чинийките, постави ги на таблата и излезе.

Тория отвори очи и ги спря на неподвижното тяло на заспалия човек. Защо е била толкова глупава, че да го сметне за приятел, на когото може да се довери? Сега, когато се бе отпуснал в съня си, изглеждаше различно. Въпреки това във вида му нямаше нищо, което би събудило подозренията й, ако го бе видяла заспал при други обстоятелства. Бяха го подбрали отлично за ролята, която изпълняваше.

От колко ли време играеше тази игра? Докато го разглеждаше внимателно, тя си помисли, че е по-стар отколкото изглеждаше на пръв поглед. Около очите му имаше тънка мрежа от бръчки, челото му бе дълбоко набраздено. Спомни си колко често бе танцувала с него, бе му се усмихвала. Стана й противно от самата нея.

Мислите й я отнесоха към близначките. Досега не бе имало случай те да сбъркат с мнението си за хората. Често не харесваха най-неочаквани хора, но винаги се оказваха прави. Чарлз обаче веднага стана техен любимец, още с появяването си в замъка.

— Той е добър — бе казала Ксандра. — Сигурно ще хареса изобретението на Майкъл.

— Той ще е добър дори, ако не го хареса — допълни Олга, за разлика от тях Чарлз бе резервиран и внимателен при срещата си с нови хора. Даваше време на инстинкта си да се задейства. Това тя не бе правила никога. Колко прав се оказа като прояви резервираност и недоверие към Били още при първата им среща.

Повече не можеше да седи и да чака. Главата й щеше да се пръсне. Трябваше да разбере какво става. Чарлз обаче й бе казал да остане на мястото си и тя съзнаваше отлично, че трябва да го послуша. Той знаеше много добре какво прави.

Тория стана и отвори вратата на каютата, но не излезе навън. Стоеше на прага и мислеше какво ли му се е случило. Дали екипажът не го беше обезоръжил и хвърлил зад борда? Какво щеше да стане, ако той не успее да осигури бягството им преди Били да се е събудил? Продължи да се ослушва. Не чуваше нищо друго, освен равномерния шум на моторите. Тя се върна обратно в каютата и погледна през илюминатора. Блестящата морска синева и огненият диск на слънцето я заслепиха почти подигравателно. В този ден, създаден за радост и щастие, те с Чарлз се намираха под сянката на смъртоносна опасност.

Не знаеше колко време беше стояла така. Изведнъж дочу шум от приближаващи се стъпки. Нито имаше време да се върне в креслото и да се престори на заспала, нито можеше да помръдне краката си. После с чувство на безгранично облекчение видя, че това бе Чарлз, който се усмихваше широко. Без колебание тя се затича към него.

— Разказвай какво стана!

Сложи двете си ръце на гърдите му и усети как я прегърна през раменете. По изпънатото й от тревога лице и трескавия поглед сигурно бе разбрал, че се намира на ръба на нервна криза.

— Всичко е наред, скъпа — успокои я той. — Върнах се за малко, за да ти кажа, че ще ни спасят.

— Но как? Кой? Яхтата не е променила курса си.

— Зная — отговори той спокойно.

Чак сега тя видя, че той изглеждаше много мръсен и раздърпан. Косата му бе разрошена. На мястото на едно от позлатените копчета на сакото му зееше голяма дупка.

— Какво ти се е случило? — попита тя и в гласа й прозвуча тревога.

— Имах малко недоразумение с радиста. Не можех да стрелям, целият екипаж щеше да чуе. Наложи се да го поударя. За съжаление той се оказа доста яко момче, което освен това знаеше и как да използва юмруците си. Сигурно цяла седмица ще ме боли челюстта.

— Какво направи с него?

— Просто го заключих в един шкаф. Затова трябва да се върна там. Ако се свести ще започне да вдига шум и някой ще чуе. Не искам на яхтата да има повече шум, отколкото е необходимо.

— Но няма ли да накараш капитана да ни върне в Монте Карло? — попита го тя и се намести по удобно в прегръдката му, в която се чувстваше на сигурно и спокойно място.

— Мила, как си представяш, че бих могъл да се справя с целия екипаж? Предпочетох да използвам радиостанцията на яхтата и помолих за помощ.

— Кого?

— Кой друг, освен британските военноморски сили? — отговори той и се усмихна окуражително. — Или поне част от тях.

— Къде са те, ще успеят ли да стигнат навреме до нас? — задаваше един след друг тревожните си въпроси Тория. — Моля те, обясни ми какво значи това?

— Не мога да те занимавам с подробности. Пък и не искам. Моля те само да останеш седнала спокойно тук и да следиш някой да не влезе и да не започне да буди тази свиня — посочи той спящия Били. — След около двадесет минути, а може и по-рано, ще дойде един крайцер, който ще принуди капитана да го следва. Това е всичко.

— Сигурен ли си, че ще ни намерят? — попита го тя с нескрита тревога.

— Напълно. Нали им съобщих точните координати на мястото, на което се намираме.

— Сигурен ли си, че няма да стане някаква грешка? — не можеше да се успокои тя.

— Трябва да проявиш още малко смелост. Ще отида при радиста, но обещавам да се върна, преди да се появи някой, който да ти задава неудобни въпроси. Така че не се страхувай.

— Уверен ли си, че не си наранен? Боли ли те много?

— Не се безпокой — успокои я отново той. Чарлз говореше бавно и съвсем спокойно. Внимателно я заведе до едно кресло и я накара да седне. След това й каза:

— Трябва да се връщам.

Тория не успя да му каже нищо. Само го гледаше и сълзи изпълниха очите й. Той й се усмихна окуражително, взе чашата си и допи останалото уиски. После тръгна към вратата. Когато стигна до нея, се обърна.

— Имай търпение, остават само двадесет минути.

И излезе. Тя опита да се овладее. Битката още не бе свършила, а тя вече издъхваше. Засрами се от себе си.

Сети се какъв ужас изпитваше, когато преди малко слизаше в каютата си. Беше сигурна, че са в безизходица, че не могат да се надяват на спасение. Но добрият Бог бе чул молитвата й.

Благодаря ти, велики Боже — прошепна тя.

Повече не можеше да стои на едно място. Стана и отиде до илюминатора. До, където стигаше погледът й не се мяркаше нищо. Може би Чарлз бе сгрешил?

Вече бе започнала да се отчайва, когато на хоризонта се появи едва забележим сив силует. Беше обещаният от Чарлз крайцер. Сърцето й заби толкова силно, сякаш щеше да изхвръкне от гърдите й.

Бяха спасени. Ужасният черен облак, който ги бе стегнал в смъртоносния си обръч, бе изчезнал. Не можеше да опише колко хубаво е чувството, че ще живееш. Лесно бе да се каже, че смъртта не е страшна. Но когато настъпеше нейният миг, човек разбираше колко безкрайно по-ценен е животът, че е един подарък, неоценен от тези, за които е направен.

Колко хубаво бе да си нещастен и беден, но жив! Хората, които твърдяха, че предпочитат да са умрели, извършваха най-страшното престъпление и изпадаха в съблазънта, определена от Христос като насочена срещу Светия дух.

Големият кораб се приближаваше все по-близо. Слънцето го осветяваше и той блестеше като излят от сребро. Беше олицетворение на свети Георги, който спасява от дракона традиционната девица. Тория погледна Били. Как ли щеше да се чувства, когато се събуди и разбере, че е бил победен от едно неопитно в тези дела момиче. Сигурно за първи път в живота си бе подценил своя противник. Внимаваше с Чарлз като мислеше, че тя е твърде безобидна, за да бъде опасна.

— Благодаря ти, Боже! Благодаря ти от сърце! Благодаря ти… — продължаваше като в транс да шепне молитвените думи.

В припадащия мрак от борда на крайцера просветнаха някакви светлини. Бяха знаците на морза. Известно време след това на яхтата се чу звънец, а ритмичният шум на машините спря. Най-после намаляваха скоростта.

Обхвана я толкова силно напрежение, че повече не можеше да наблюдава какво става. Цялата се тресеше, ръцете й трепереха, пръстите се свиваха конвулсивно, а очите й се напълниха със сълзи. Бяха спасени!

Чуха се команди, давани на висок глас. Изведнъж вратата на каютата се разтвори рязко и един мъж в униформата на помощник — капитан просто нахълта вътре. Бързо се огледа и като видя Тория свали фуражката си. После зърна лежащия на дивана Били и се отправи към него. Тория пристъпи напред.

— Господин Грантли спи. Не трябва да го будите.

— Но капитанът иска да говори с него — каза помощник — капитанът с чужд акцент. Лицето му се намръщи.

— Той нареди каквото и да се случи да не го безпокоят — твърдо се възпротиви Тория. — Много е изморен.

Мъжът погледна загрижено.

— Обаче капитанът иска да говори с него.

— Моля ви да му обясните, че господин Грантли не желае да бъде обезпокояван — потрети тя думите си.

Помощник — капитанът погледна Били, протегна ръка, сякаш искаше да го побутне по рамото, после премисли и тръгна да излиза от каютата. На входа обаче се сблъска лице в лице с появилия се Чарлз.

— Случило ли се е нещо? — попита той спокойно.

— Капитанът иска да говори с шефа, а той спи — отговори почтително помощник — капитанът.

— Тогава кажете на господин капитана, че шефът ви не иска никой да го буди — каза Чарлз и отстъпи крачка встрани, за да му направи място да мине.

— Те са тук — каза й той спокойно.

Моторите постепенно заглъхваха и накрая съвсем спряха. Чарлз се приближи до илюминатора и погледна през него. После се обърна към Тория:

— От крайцера свалят лодка.

Едва сега тя се съвзе и успя да каже:

— Чарлз, страхувам се, че ще припадна.

— Глупости — отговори й той рязко, отиде до бара и наля малко коняк, върна се при нея и й подаде чашата. — Изпий това. И напудри носа си.

Машинално изпи коняка, после извади пудриерата от джоба си. Когато след няколко минути един млад офицер от военноморските сили се качи на палубата и поздрави Чарлз като стар приятел, тя вече се усмихваше.

— Какво, по дяволите, си забъркал, старче? — попита той, когато Чарлз сграбчи ръката му.

— Няма да ми повярваш, но историята е съвсем истинска.

И с няколко думи той разказа за случилото се. Морският офицер, прякорът, на който бе Бинго, леко се засмя и подсвирна с уста.

— Ако не те познавах толкова добре, щях да кажа, че пишеш сценарий за шпионски сериал. Звучи романтично, все едно, че героинята е била завързана на железопътните релси и я спасяват секунди преди влакът да я връхлети.

— Точно така се чувствах и аз — намеси се Тория. Бинго я погледна с нескрито възхищение, от което й стана безкрайно приятно.

Междувременно Чарлз бе извикал един стюард, на когото нареди да слезе и събере багажа от каютите им.

— Какво да правя с този тук? — попита морският офицер и посочи хъркащия Били.

— Остави го на мястото му — отговори Чарлз. Тория извика леко от ужас.

— Да го остави тук? — възкликна тя. — Няма ли да го осъдите и вкарате в затвора?

— Ако бъде свален от собствената си яхта, спрян в открито море от крайцер на британските военноморски сили, ще се получи нещо като международен скандал. Представяш ли си как ще се зарадват на такъв случай във Външното министерство, ще имат работа за следващите няколко месеца.

Чарлз се замисли за секунда, после добави.

— Не, по-добре да остане тук. Аз ще се погрижа да му бъде невъзможно повече да посети, която и да е свободна държава.

— Прав си — съгласи се с него Бинго. — А какво да кажем на капитана?

— Просто да продължи пътуването си. Ще му е трудно да събуди господаря си. Ако крайният пункт на плаването е там, където предполагам, ще си има доста неприятности.

— Ако това е всичко, по-добре да се прехвърлим на крайцера — предложи Бинго.

Багажът им ги чакаше на палубата. Докато се прехвърляха от яхтата на малката лодка, изпратена от крайцера, екипажът ги наблюдаваше мрачно и зло.

— Все пак някой трябваше да бъде наказан за назидание на останалите — каза тихо Тория.

— Бъди напълно сигурна, че това ще е Били. Неговите господари не обичат провалилите се слуги.

— Няма ли да го изпратят пак да опита късмета си? — попита тя и почувства как отново започва да трепери от страх. Бързо мушна ръката си в топлата длан на Чарлз. — Няма ли да се опитат пак да те преследват?

— Не повече, отколкото досега — намръщи се той. — Но не се тревожи. Аз съм като котките, имам девет живота.

Тория издаде звук, който странно заприлича на стон.

— Сигурно вече си използвал поне шест от тях.

— Значи ми остават още и мога спокойно да продължа да живея по същия начин. Единственото, за което съжалявам, е, че и ти беше замесена в цялата история. Май ти дойде много.

Той стисна пръстите й с неочаквана сила.

— Не зная дали вече ти казах, че страшно се гордея с теб.

Похвалата му я обля като топла вълна.

— Добре че имах това приспивателно. Преумората и напрежението, които ме измъчиха преди сватбата, се оказаха полезни. Иначе спя непробудно най-малко осем часа.

Най-после стигнаха до крайцера. На Тория не й бе лесно да се изкачи по люлеещата се въжена стълба на борда му. Но от момента, в който кракът й стъпи на палубата, я обгърна такова гостоприемство, че се почувства като у дома. Наложи им се да разкажат случилото се не един и не два пъти, преди да ги оставят в Монте Карло.

Бе много късно, когато малкият катер влезе в тихото спокойствие на пристанището. Като наблюдаваше приближаващите се блестящи светлини на Монте Карло, Тория помисли, че това е може би най-красивото място в целия свят.

Сякаш бе изминала цяла вечност откакто се качиха на яхтата на Били в дванадесет на обяд същия ден. Бяха се случили толкова много неща. Беше преживяла толкова много, че бе невъзможно да е същата млада жена, която дойде на пристанището и се качи на яхтата с твърдото решение да се забавлява, независимо, че Чарлз не одобряваше техния домакин.

Взеха такси, което да ги отведе до хотел „Париж“. Доволна, че в тъмнината Чарлз не може да види засраменото й лице тя му каза тихо:

— Моля те да ми простиш, Чарлз. За всичко съм виновна аз.

— Ти изобщо не би могла да предположиш, че е възможно да се случи нещо такова. Но аз започнах да се съмнявам в Грантли от момента, в който го видях. Сетих се, че бях чувал доста неприятни неща за него. Все пак не можех да си спомня добре за какво точно става дума. Трябваше още тази сутрин да позвъня в Лондон и да разбера всичко за него. Всъщност лесно е да се мъдрува, когато белята вече е станала.

— Въпреки това, извинявай. Когато останах сама с него разбрах каква глупачка съм била.

— Помъчи се да забравиш това, което ни се случи този следобед. В крайна сметка всичко, което свършва добре, е добро.

— Щом всичко това е свършило, бих искала да се върнем у дома. След всичко това не мога да остана повече тук.

— Разбира се, ако това е, което искаш, можем да си тръгнем още утре.

— Благодаря ти — каза тя с треперещ глас.

Когато стигнаха до хотела, тя не изчака Чарлз докато плащаше на таксито, а влезе бързо през въртящата се врата извика асансьора и се качи в техния апартамент.

Всичко в стаите им беше така, както го бяха оставили. Навсякъде ухаеше на поръчаните от Чарлз цветя. В стаите витаеше уют и чувство на сигурност. Но Тория все още изпитваше страх. Той се бе загнездил дълбоко в нея и тя знаеше, че няма да може да се отърси от него, докато не се върне у дома.

Обхвана я страшна умора. С последни сили извади нощницата и пантофите си. Когато Чарлз влезе и я извика от дневната тя вече бе готова за лягане и разчесваше косата си пред огледалото на тоалетката.

— Тук съм — отговори му тя, когато той се приближи до вратата на спалнята й.

— Лягаш ли си вече?

— Да. Изморена съм до смърт — отговори му съвсем тихо продължи да прокарва гребена през обърканите къдри на златистите си коси. Видя отражението на Чарлз в огледалото, той я гледаше замислен. Очите му не се откъсваха от нея. Стори и се, че леко въздъхна и направи крачка назад.

— Извикай ме, ако има нещо. Но те уверявам, че тук няма от какво да се страхуваш.

— Лека нощ, Чарлз.

Искаше да му каже толкова много неща, но беше твърде изморена, за да прецени какво може и какво не може да чака. В момента мечтаеше само за топлия уют на мекото легло, което така съблазнително я примамваше.

Не усети кога и как е заспала. Събуди я топлината на промъкващите се през спуснатите завеси слънчеви лъчи. Погледна часовника, беше десет и половина. Беше си починала, изпълваше я бодрост и страховете от предишната вечер си бяха отишли с тъмнината на нощта.

Първото нещо, което си спомни, бе обещанието на Чарлз днес да си тръгнат. Така й се искаше да бъде сред своите близки, на които вярваше и които обичаше. Сети се за близначките, за баща си и за Летис. Най-накрая си позволи да помисли и за Майкъл, който бе потънал някъде дълбоко зад другите.

Позвъни да донесат закуската й. Докато се хранеше, седнала в леглото, чу стъпките на Чарлз, който се разхождаше в дневната. Тя извика името му и вратата веднага се отвори. Той вече бе облечен и в ръката си държеше сутрешния вестник.

— Добре ли спа? — попита я той с обичайното си внимание.

— Идеално — отговори Тория.

— Станах рано, защото трябваше да се обадя на някои места. Уредих самолет, който в три следобед ще ни чака в Ница. Така ще имаме достатъчно време да обядваме и да стигнем с кола до там, без да бързаме. Доволна ли си?

— Благодаря ти. Знаеш ли, искам да се върна у дома повече от всичко на света. Нали не се сърдиш?

— Не. Стига ти да нямаш нищо против това, че ще трябва да поемеш задълженията на домакиня.

Тория го погледна с въпросително вдигнати вежди.

— Домакинството ли? Нима не отиваме у дома?

— У дома, в Англия — отговори Чарлз. — И в нашата нова къща. Не си ли спомняш, че ти разказах за нея?

— Да… нашата нова къща — повтори тя машинално. — Предполагах… Не мислех, че ще е готова толкова скоро.

— Готова е — каза й доволно Чарлз. — И съм сигурен, че ще ти хареса. Беше на един мой приятел, който я построи специално за себе си. За мен това е идеалната къща за някой, който иска да живее в Лондон. Ала не искам да ти натрапвам мнението си. Ще ми кажеш какво мислиш за нея като я видиш. Дори се обадих на слугите да ни очакват довечера, както и да приготвят вечеря. Аз съм голям домашар.

Чарлз й се усмихваше и тя също се засмя, но насила. Не можеше да намери сили да му каже, че единственото нещо, което искаше, бе да се върне в замъка. Нямаше думи, с които да изрази копнежа си по близначките и баща си. Не можеше да му обясни, че я обхващаше ужас при мисълта, че този фарс с тяхната женитба ще продължи. Нямаше нищо против него. Обаче се чувстваше като малко, загубено дете, чието единствено желание е да се скрие в полите на майка си.

Когато помоли Чарлз да се върнат у дома, имаше предвид единственото място, което за нея носеше това име — скъпия за нея порутен роден замък. Но като негова съпруга бе естествено той да очаква да заживеят в новата им къща.

Обхвана я безпричинна и непреодолима омраза към тази къща, която още не бе виждала. Тя сигурно щеше да е нова, чиста и блестяща, ала тя искаше нещо старо и мрачно, но обичано. Отсега я мразеше. Въпреки това успя да се усмихне и да каже:

— Не ми разказвай повече за нея. Нека първо я видя.

— Така и ще направим — съгласи си Чарлз, но в гласа му звучеше нотка на разочарование.

Тория допи кафето и остави чашката.

— Трябва веднага да стана, за да можем да излезем навън, да се порадваме на топлото слънце. Пропътувахме целия път от Англия дотук, нека получим поне малко срещу парите, които си похарчил.

— Идеята ти е чудесна — засмя се Чарлз. — Ще те чакам във фоайето. Точно ще свърша още едно — две неща.

— Ще бъда колкото може по-бърза. Извика ли прислужник, който да подреди багажа ти?

— Да.

— Тогава аз ще се погрижа за моя.

Докато разменяха тези обикновени фрази, Тория помисли, че се държи като една добра съпруга. В същото време бе благодарна, че Чарлз не може да разбере какво става в душата й. Знаеше, че обхваналите я омраза и отчаяние са пагубни, но не можеше да ги прогони.

Останала сама, затвори очи и се запита какво става с нея. Вчера се разкъсваше от тревога, че Чарлз може да бъде убит. Днес почти го мразеше, че е останал жив.

Чу как вратата на апартамента хлопна. Чарлз бе излязъл. Вместо да стане, тя се протегна и взе телефонната слушалка. Поръча разговора, ала й казаха, че ще я свържат след около двадесет минути. Затвори с чувство на вина. Трябваше да бъде честна поне спрямо себе си и да признае, че искаше да разговаря не с близначките или с баща си. Интересуваше се какво става с Майкъл.

Стана, взе душ и трескаво започна да се облича. Знаеше, че няма за къде да бърза, но по такъв начин се разтоварваше от напрежението. Единственото нещо, което искаше, бе да забрави този период от живота си, който започна с годежа й и завърши с вчерашните събития.

Най-после телефонът звънна и въпреки че очакваше да я потърсят, се стресна. Изтича през стаята и грабна слушалката. Телефонистката я помоли да почака, всеки момент щели да я свържат с Англия. След няколко минути, които й се сториха цяла вечност от пукане и различни изнервящи шумове, чу глас.

— Кого търсите?

Не можеше да повярва на ушите си.

— Майкъл, Майкъл! Обажда ти се Тория.

— Тория!

— Как сте? Така исках да ви чуя и да разбера какво правите.

— Откъде се обаждаш? От Монте Карло ли?

— Да, но днес се връщаме. Случиха се някои неща, за които не мога да ти разкажа по телефона, заради които не можем да останем повече.

— Къде се връщате? Тука ли?

— Не, в Лондон.

Последва гробно мълчание, сякаш връзката бе прекъсната.

— Майкъл — извика тя. — Чуваш ли ме? Искам да знам какво правиш ти.

— Говоря с теб по телефона.

— О, Майкъл, не ме нервирай.

Гласът й бе полусмеещ се, полуплачещ.

— Какво правиш с всичките тези пари, които спечели?

— Ами просто се наслаждавам на чувството да бъда много богат.

— Това приятно ли ти е?

— Естествено, да.

— И ти си у дома, нали? Вече се върна?

— Не говори глупости. Ако не бях вкъщи, сега нямаше да говоря с теб.

— Сигурно си прав, обаче толкова се страхувам да не изчезнеш пак някъде…

— Едва ли ще реша да се върна да работя като докер на пристанището.

В слушалката се чу силно пращене и тя се изплаши, че връзката ще прекъсне, преди да успее да му каже най-важното.

— Майкъл, ще пристигнем в Лондон към шест. Веднага ще се приберем в новата ни къща. Ще ми позвъниш ли там или аз да ти се обадя?

— За какво?

— Трябва да поговоря с теб, Майкъл.

— Да, обаче няма какво да си кажем.

— Не си прав, има! Искам да говоря с теб. Обещай ми, че ще се обадиш. Не зная какъв е номерът там, но можеш да го намериш в телефонния указател на името на Рутам.

— Ще си помисля.

— Но Майкъл — извика тя със задушаващо я отчаяние. Майкъл обаче не се трогна, а каза непреклонно:

— Дочуване. Надявам се, че ще пътуваш добре. И прекъсна линията.

Тя остана със слушалката в ръце, докато не й се обади телефонистката и я помоли да затвори. Макар че бе недоволна от начина, по който Майкъл се отнесе с нея, все пак бе чула гласа му.

Сигурно пак бе изпаднал в едно от мрачните си настроения, а тя бе твърде далеч, за да може да го развесели.

Защо, попита се тя, винаги, след като говореше с Майкъл оставаше с чувство на неудовлетвореност? Все едно, че всичките й жизнени сили бяха изчезнали. С тих стон на безнадеждност тя се обърна към прозореца. Всичко бе толкова сложно, че не разбираше нито Майкъл, нито Чарлз, нито самата себе си.

Беше допуснала толкова грешки, направила толкова глупости. Като например обаждането й в замъка и разговора с Майкъл. Бяха се разтревожили и двамата, без да има какъвто и да е смисъл. Такава грешка щеше да бъде ако след връщането им в Лондон му се обадеше тя.

Това, че имаше много пари, нямаше да измени характера му. По-рано се подиграваше на тези, които разполагаха с пари, защото не можеше да си позволи да прави това, което вършеха те. Сега нещата бяха по-различни, той самият беше богат и можеше да ги използва, за каквото поиска, да й купи нещата, които толкова пъти бе мечтал да й подари.

Спомни си как в деня на свети Валентин. — 14 февруари, бе намерила до чинията със закуската си букетче момини сълзи. Беше съвсем малко, защото в джоба си той никога нямаше повече от един — два шилинга. Тя обаче едва не се разплака от умиление, защото бе станал в пет сутринта, за да ги купи. Само защото две седмици по-рано тя бе споменала, че през пролетта любимите й цветя са момините сълзи. И той бе запомнил думите й.

Спомни си как веднъж донесе на ръце в къщи едно от кучетата на баща си, което бе раздрало крака си на суха клонка. С какво внимание бе промил раната, докато говореше на кучето, като че ли беше малко дете.

Този Майкъл обичаше тя помисли си Тория. Който можеше да облекчи страданието на едно ранено животно, който не забравяше с какво може да достави удоволствие на близките си хора.

Не можеше да понася самата мисъл, че Майкъл страда, че е нещастен, объркан и недоволен. Когато бе щастлив, светът й се струваше съвсем различен. Напоследък обаче той постоянно бе в мрачно настроение. Когато Тория обеща да се омъжи за Чарлз, братовчед й излезе от равновесие и се остави да бъде завладян от дива ярост.

Когато прие предложението на Чарлз, мислеше, че постъпва правилно. Сега знаеше, че е сгрешила, че е направила нещастни не само Майкъл и Чарлз, но и самата себе си.

Тория си сложи шапката, беше готова. Трябваше да слезе долу във фоайето при съпруга си, който я очакваше. Преди това не забрави да позвъни на прислужничката, която помоли да събере багажа й. Взе чантата и ръкавиците и излезе.

Докато прекосяваше дневната, неволно погледът й се спря на прекрасните карамфили. Сигурно още дълго нямаше да увехнат. За нея те бяха символ на добротата на Чарлз, на неговата грижовност. От сега нататък обаче щеше да ги свързва и с провала на техния брак. Те трябваше да направят приятно и красиво началото на техния съвместен живот, на медения им месец, през който трябваше да се опознаят взаимно. Но цветята не успяха да направят това, тъй както тя и Чарлз не успяха да постигнат така необходимото им разбирателство.

И бяха, и не бяха женени. Съпруг и съпруга по закон, двама самостоятелни души със своите индивидуални съдби. Животът щеше да продължи. Цветята да цъфтят. А те с Чарлз се връщаха в Англия, където ги очакваше странна къща — техният нов дом… и Майкъл, който я обичаше.

Десета глава

Къщата беше чудесна. Тория не си бе представяла, че ще бъде очарована от момента, в който влезе през входната врата.

Всичко бе като в куклен дом на два етажа. От столовата се излизаше в малка градинка, която грееше от цъфналите бели и жълти маргарити. Таваните на стаите не бяха много високи, но за сметка на това прозорците изпълваха почти цяла една стена. Дневната бе обзаведена така, че да създава весело настроение на хората, които щяха да се отпуснат в големите удобни кресла.

Обаче помещението, което я накара да затаи дъх, бе нейната спалня. По-изящна стая не бе виждала. Бледосините копринени тапети и тежките завеси с цвета на морските корали бяха идеална рамка за златистите й коси, за нейната типична английска бяло — розова красота. Чарлз й бе казал, че стаята била обзаведена специално за нея. Но това се виждаше още от пръв поглед.

— Как успя да уредиш всичко да бъде готово за толкова кратко време? — попита тя с блеснали очи.

— Нека това да остане моята малка тайна — усмихна се той. — Все пак мога да ти кажа, че трябваше доста да се потрудя.

— Вярвам ти.

— Когато се запознахме, къщата бе полуобзаведена — започна да обяснява той. — Както вече ти казах, купих я от Рони Рутам. Той я бе построил специално за жена си, която — излишно е да отбелязвам — обича извънредно много. Неочаквано бе изпратен на работа в чужбина за по-продължително време, всъщност той е един от новоназначените ни посланици в чужбина. Покани ме на вечеря по случай назначението си. Каза ми, че обича новата си къща толкова много, че не би могъл да понесе в нея да живее чужд човек. И ме попита защо не я купя аз, все някой ден съм щял да се оженя. Спомням си как се смяхме на неговите думи. Признах му, че от войната насам живея в същия малък апартамент, че теснотията ми е омръзнала до смърт… И я купих. Много скоро след това се запознах с теб и се оженихме. Сякаш всичко това ми е било писано.

Тория се засмя.

— Не зная доколко в покупката ти има нещо съдбовно или просто си решил, че след като имаш къща, трябва да си намериш и съпруга, която да се грижи за нея.

Докато се шегуваше, тя си помисли защо ли бе решила, че непременно ще намрази къщата на Чарлз, защо бе така твърдо убедена, че няма да я чувства като свой истински дом. По-късно същата вечер, когато се отпусна в изящната дневна, след прекрасна вечеря в обширната столова, реши, че това е наистина една идеална къща, която тя много харесва.

По-голяма част от мебелите бяха подарък от майката на Чарлз. Почти всеки от тях бе уникат, но не само заради стойността, а преди всичко заради красивата си изработка. Грижите, които бяха полагани с много обич от много поколения, ги правеха стари, добри семейни приятели.

Преди още да стане време да се оттегли в спалнята си, тя с удоволствие разбра, че нямаше къде да се скрие от омаята на новия си дом. Просто се влюби в него. Каквито и чувства да изпитваше към Чарлз, тя вече бе дълбоко привързана към къщата, която той й бе осигурил.

По-късно вечерта, когато се приготвяше за лягане, през ума й мина мисълта, че се чувства много по-щастлива, отколкото, през който и да е друг период след сватбата. Както обикновено обаче Майкъл бе успял да й развали и тази вечер. Чака, чака да се обади, както се бяха договорили, но телефонът мълчеше. Когато старинният стенен часовник в хола удари десет, тя не се бе стърпяла и бе казала на Чарлз:

— Искам да се обадя вкъщи, за да узная как са всички там. Нали не възразяваш?

— Разбира се, че не — възкликна той. — Ще набера номера вместо теб.

Той отиде до писалището, поставено в една ниша до прозореца, и вдигна слушалката. Тория го наблюдаваше със затаен дъх. Изразът на лицето му бе сериозен, но и той като нея тази вечер не изглеждаше нещастен. За първи път откакто се бяха оженили се запита колко ли нещастен го бе направила с факта, че обича Майкъл. Дали не се бе отнесла ненужно грубо с него?

Надяваше се, че той не е толкова лесно уязвим емоционално. Той бе тих, спокоен и разумен. Имаше ли тя право поради това, че имаше железен самоконтрол, да приеме, че чувствата му не се отличават с особена дълбочина, че не може да бъде лесно обиден? Изпита огромно желание да протегне ръката си към него и да му каже: „Ела, седни до мен, Чарлз. Нека да поговорим за нас двамата“.

Ала й бе невъзможно да произнесе тези думи на глас, да бъде спонтанна и естествена с този странен мъж, който бе неин съпруг и на когото досега не бе дала нищо, даже откровеност и искреност. Ако беше наистина такава, то трябваше да се срамува от себе си.

— Чарлз… — започна тя.

Не успя да продължи, защото в този момент той започна да говори по телефона.

— Никой не отговаря — каза й той и отново заговори в слушалката. — Помолете да позвънят още веднъж, нищо, че никой не вдига слушалката.

Мислите за Чарлз бяха изчезнали от главата й. Сега се тревожеше за Майкъл, когото бе помолила да се обади. Явно, че той упорито избягваше даже да отговори на позвъняването. Тя също стана и отиде до Чарлз.

— Нека аз да поддържа слушалката — предложи тя.

Тя я пое и зачака търпеливо, като почукваше с пръстите на свободната си ръка по полираната повърхност на писалището. След дълго чакане отново се обади телефонистът, който предложи да звънят периодично, докато намерят някого на искания номер.

— Да, моля ви — каза Тория и бавно сложи слушалката върху апарата.

— Боя се, че не можем да направим нищо повече — каза спокойно Чарлз.

Тя го мразеше заради това, че бе почувствал непреодолимото й желание да говори с някого вкъщи. И навярно знаеше, че този някой бе Майкъл. Останаха така още няколко минути. Накрая Тория не можа да издържи и каза:

— Мисля, че трябва да си лягаме. Пътуването, колкото и кратко, все пак бе изморително. Надявам се, че телефонът може да бъде включен в стаята ми.

— Разбира се — потвърди Чарлз и добави: — Лека нощ. Надявам се да си починеш добре.

В гласа му тя долови разочарование, което я накара да се поколебае. Прииска й се да му каже нещо хубаво, което да го направи поне малко по-щастлив. Но думите сякаш бяха заседнали в гърлото й.

— Лека нощ — промълви тя с усилие и тръгна към вратата. Чарлз я изпревари и след като я отвори, й направи място да мине. Тя мина край него и започна да се изкачва по стълбите. Чу как вратата тихо се затвори и едва не се върна, за да му каже колко съжалява. Имаше усещане, че той би могъл да й помогне. После едва не се изсмя на самата себе си. Да й помогне за какво? Да забрави Майкъл, да престане да го обича?

Тя стигна до спалнята си и затвори вратата. Майкъл й бе провалил вечерта. Лежа дълго време, без да може да заспи. Някъде в далечината часовник отмери два след полунощ. Чак след това Тория се унесе в неспокоен сън. Събуди я рязкото позвъняване на телефона. Отначало не можа да разбере къде се намира, после седна в леглото и видя, че вече е светло. Вдигна слушалката и чу мъжки глас.

Не беше Майкъл. Обаждаше се баща й.

— Ти ли си, Тория?

— Татко, каква изненада. Не очаквах да се обадиш.

— Снощи Майкъл ми каза, че се връщаш. Искам да те видя. Ще си бъдеш ли вкъщи утре сутринта?

— Разбира се. Ти в Лондон ли ще идваш?

— Нали току-що ти казах, че искам да говоря с теб, значи — идвам.

— Да, да. Как са всички вкъщи, най-вече близначките и Летис?

— Ще ти разкажа всичко, като се видим утре — каза баща й. След това се чу едно кратко „Лека нощ“.

Тория внимателно постави слушалката върху апарата и не можа да сдържи усмивката си. Знаеше колко много мрази баща й да се обажда по телефона. За него той бе едва ли не враг. Винаги крещеше и когато човек говореше с него, трябваше да държи слушалката поне на двадесет — тридесет сантиметра от ухото си. В противен случай ухото ти глъхнеше часове след като си приключил разговора.

Погледна часовника на нощното шкафче. Още нямаше осем часът. Обикновено баща й ставаше преди седем, извеждаше кучетата на разходка в парка, поглеждаше в конюшнята и се приготвяше точно в осем госпожа Фергюсън да му поднесе закуската.

Тория се замисли за него. Той изобщо не се интересуваше от мнението на другите. Правеше само това, което иска. Не страдаше, ако другите не го харесваха. През целия си съзнателен живот Тория не бе срещала друг човек, който до такава степен да пренебрегва общественото мнение.

С това се обясняваше и фактът, че той изобщо не попита защо с Чарлз са се върнали преждевременно от Франция. Така, както не обичаше другите да се бъркат в неговите работи, не досаждаше на никого около себе си, дори на роднините. Ако някой от семейството му решеше да ходи на ръце с главата на долу, облечен с бански костюм през средата на декември, би приел тази чудатост, без да я осъжда или порицава.

Бе почти заспала отново, когато в осем и половина влезе домашната прислужница. Мислите й се бяха зареяли в замъка, въображението й бе станало част от съня, който я пренесе отново сред близките й. Сякаш отново тичаше из занемарения парк, ровеше се в сеното и не се интересуваше от нищо друго, освен че е млада и е сред тези, които обича.

Момичето дръпна завесите и през прозореца нахлу меката светлина на английското слънце, което беше толкова различно от яркото слънце, което грееше в Монте Карло. Сребърният поднос със закуската бе поставен до леглото. Прислужницата й подаде домашен халат от тъмносиньо кадифе, чиито краища бяха украсени с марабу. Тя го облече и се зае със закуската. Почти бе свършила, когато на вратата се почука и тя чу гласа на Чарлз.

— Мога ли да вляза?

— Разбира се.

Той влезе и за миг застана на едно място, очарован от красивата гледка, която се откри пред очите му.

— Дойдох да ти кажа — започна той, — че отивам до министерството. Трябва да разкажа подробно за случая с Били Грантли.

— Повече от ясно е, че с тази история трябва да се приключи — съгласи се тя. — Мислиш ли, че могат да направят нещо, за да престане да се занимава с такива ужасни неща?

— Не очаквай, че ще се появят информации на първите страници на вестниците. Но съм повече от сигурен, че ще направим живота му повече от непоносим. Всъщност не вярвам, че през следващите няколко години изобщо ще се появи.

Тория потрепери.

— Отвращавам се от самата мисъл за него. Чарлз, представяш ли си, че тази сутрин можехме да не сме тук, а на някакво друго ужасно място?

— Забрави случилото се — отговори кратко Чарлз. — Човек трябва да избягва да си спомня неприятните неща.

— Зная — съгласи се тя. — Обаче всичко бе толкова ужасно, че ми е трудно да го прогоня от мислите си.

— Сигурно е така.

След тези думи Чарлз мина през стаята и седна на края на леглото й. Протегна ръка и я сложи върху нейната.

— Слушай, Тория — започна той така, сякаш говореше на изплашено дете, — това, което стана с нас, може да се случи веднъж на милион години. Повярвай ми като ти казвам, че никога вече няма да се повтори! Не искам да се страхуваш, че зад всеки ъгъл те дебне опасност. Ако се оставиш да те завладее подобно чувство, ще бъдеш един много нещастен човек. Мисли за целия инцидент като приключен. Забрави за него веднъж завинаги.

— Ще се опитам. Знаеш ли, аз по природа не съм много смел човек — призна смутена Тория.

— Не е вярно. Ти си смела и го доказа по безспорен начин — отговори спонтанно Чарлз. — Все още не съм ти благодарил, че спаси живота и на двама ни.

— Не говори така, Чарлз. Не можеш да си благодарен на някого за такова нещо.

— Предполагам, че не. Такава постъпка кара човек да обича другия още повече.

Докато произнасяше тези думи, Чарлз гледаше Тория право в очите. Тя усети, че се изчервява. Не знаеше какво да отговори. Обзе я странен свян и тя се опита да измъкне ръката си от неговата, но той я държеше здраво.

— Нали никога досега не съм ти казвал колко си красива? — попита той едва чуто.

— Не, не си спомням.

Тория искаше гласът й да звучи безгрижно, но произнесе думите тихо и много сериозно. С огромно усилие се опита да бъде подигравателна.

— Чарлз, не мислиш ли, че е твърде рано, за да ми се обясняваш в любов.

В момента, в който думите излетяха от устата й, разбра, че е разрушила нещо много крехко, което бе започнало да ги свързва.

— Не съм съгласен с теб, Тория — не се предаваше Чарлз. — Никога не е рано, за да се каже истината, а ти наистина си много красива.

Докато говореше, той обърна ръката й с дланта нагоре, докосна я с устни и стана.

— Тръгвам, но няма да се бавя. Ако искаш да отидеш до замъка, мога да те придружа следобед.

Тя не погледна след него, но го чу как излезе, преди да успее да му каже, че баща й пристига в Лондон. Всъщност не знаеше кога точно ще пристигне, така че нямаше време за губене. Преди да се облече, трябваше да събере мислите и да успокои трепета, който й бе причинило докосването на устните на Чарлз. Още усещаше топлата вълна, която я заля. Беше объркана и малко уплашена.

„Аз съм една глупава романтичка, свенлива като седемнадесетгодишна девойка при първия си бал!“ — й мина през ума.

Тази сутрин се сблъска с един Чарлз, когото не познаваше, много по-различен от мъжа, за когото се бе омъжила. Дали това поведение бе част от намерението му за взаимно опознаване?

— Проклето положение! — изруга тя гласно.

— Казахте ли нещо, милейди? — попита прислужничката, която в този момент влезе. Тя носеше роклята, която Тория бе пожелала да облече.

— Не, няма нищо, Джейн. Казах нещо сама на себе си — усмихна й се пленително Тория.

Точно се бе облякла и бе слязла долу, когато съобщиха, че е дошъл баща й. Беше точно единадесет часът. Нареди да го поканят в дневната.

Лорд Линбрук бе облечен в единствения си тъмен костюм, който слагаше всяка неделя за църковните служби. Носеше неизменното си, проядено от молци бомбе, което пазеше за особено тържествени случаи.

— Тази стая е твърде малка — каза той и внимателно огледа старинните мебели и скъпите картини.

— За стандартите на лондонските къщи стаята е даже твърде голяма, татко. Не трябва да я сравняваш със замъка.

— Естествено, че не. Важното е на теб да ти харесва. Щастлива ли си, дъще?

— Разбира се — опита да го увери тя, знаейки, че иначе ще го разтревожи, и побърза да промени темата. — Би ли взел чаша портвайн?

— Нека бъде шери, ако обичаш. Портвайнът не е това, което бе преди години.

Тория бе чувала тази забележка толкова често, че нямаше смисъл да я коментира. Наля на баща си чаша шери и я остави на масичката до стола му. Донесе и малко сухи бисквити. Лорд Линбрук отпи глътка от шерито и одобрително кимна с глава.

— Добро е. Чудя се на Чарлз. В днешни дни младите хора не се интересуват толкова от добрите вина, колкото от разните му там коктейли.

— Не би ли ми казал какъв е поводът да искаш да ме видиш днес и дори специално да дойдеш в Лондон за това.

— Истина е, че дойдох специално, за да разговарям с теб.

— За какво?

— За нещо много важно.

Той се изкашля и след продължителна пауза каза:

— Реших да се оженя.

— Да се ожениш? — повтори, без да може да повярва на ушите си най-голямата му дъщеря.

От изненада тя остана няколко мига с отворена уста.

— Но за кого?

— За нашата съседка госпожа Хагар-Басет. Дойдох при теб, защото искам да ти обясня всичко най-подробно. Знам, че както за теб, така и за всички останали, това ще бъде огромна изненада. Още повече, че социалното положение на госпожа Хагар-Басет не е като това на нашето семейство. Въпреки всичко я помолих да ме удостои с честта да се омъжи за мен и тя прие.

— Мислиш ли, че ще бъдеш щастлив? Искам да кажа, дали е добра и мила, дали ще се грижи за теб?

Лорд Линбрук дръпна единия си мустак.

— Не се безпокой. Няма опасност да се свържа с човек, когото не познавам добре. С нея се знаем от толкова години, разбираме се и мисля, че ще бъдем щастливи в рамките на разумното, което може да се очаква в тези трудни времена.

Тория се почувства неспокойна.

— Но, татко, не мога да разбера защо ти е притрябвало да се жениш?

— Самотата — отговори той, без да се поколебае за миг. — Знаеш ли, че понякога нямам с кого да си поговоря в замъка?

— Та там винаги има толкова народ?

— Да, но вие никога не слушате какво ви говоря.

Баща й говореше простичко. Тория почувства как я облива вълна на състрадание към него. Сигурно е бил много самотен след смъртта на майка им. Можеше да разговаря с децата си или с дошлия по-късно Майкъл, който никога не го заобича истински. С него лорд Линбрук никога не можеше да намери общ език.

Всички знаеха, че той се разбира добре със съседката им госпожа Хагар-Басет, че често я посещава. Защо тогава да се учудва, че бе решил да направи още една крачка и твърдо да се раздели със самотата. Тория отиде до него, седна на страничната облегалка на креслото му и го прегърна.

— За нас е важно само да си щастлив. Всички ще се опитаме да приемем госпожа Хагар-Басет ако не за друго, то поне заради теб.

— Ще видите, че е прекрасна жена. И превъзходна готвачка.

— Татко — възкликна Тория, — никога не съм знаела, че толкова държиш на храненето.

— Обичам вкусното ядене — опита се да й обясни той. — На моята възраст това е едно от малкото останали ни удоволствия. Когато разбра, че ще идвам при теб, ме помоли да ти кажа, че няма претенции за мястото на майка ви. Просто ще се грижи за мен, пък и за замъка. Знаеш колко е нужно това и за него, и за мен.

Тория въздъхна.

— Да не говорим за замъка, татко. Знаеш много добре, че това, от което той има нужда, е една значителна сума пари.

— Госпожа Хагар-Басет е готова и на това — развълнувано додаде лорд Линбрук.

— Нима тя има някакви пари? — попита и го погледна с изненада Тория. Спомни си малката порутена къщичка, заобиколена с храсти, в която живееше тяхната съседка.

— Оказва се, че има. Нали вече ти споменах, че е извънредно скромна и не обича да се показва в обществото. След смъртта на мъжа си не е харчила почти нищо за себе си. Така че дивидентите от значителната сума, която й е оставил, са се трупали през всички тези години и сега тя е една доста заможна жена.

— Та това е чудесно! Стига да не се страхуваш след толкова много години да смениш улегналия си живот на вдовец.

— Дълго време мислих, преди да се реша на тази стъпка.

— И кога смятате да се ожените?

— Днес — отговори той отсечено.

— Днес ли? Но как така… Искам да кажа…

— Точно в дванадесет имам среща с нея — каза той, извади старомоден джобен златен часовник и го погледна. — Значи имам достатъчно време за още една чашка шери, ако ме почерпиш, разбира се.

Тория продължаваше да мисли за новината, която току-що бе научила.

— Значи днес ще се жениш. И аз съм първата, на която казваш. Близначките знаят ли за това?

— Не. Помислих, че е по-добре да им кажеш ти. Сигурно днес или утре най-късно ще отидеш до замъка.

— А ти? Къде мислиш да заминете?

— Тази нощ ще остана в Лондон. Госпожа Хагар-Басет мисли, че трябва да отидем на кратко сватбено пътешествие ако не за друго, то поне да дадем възможност на всички да свикнат с мисълта, че ще бъдем двама. Тя има една приятелка, която притежава малък хотел на южния бряг. Там ще прекараме една седмица и след това ще се върнем в замъка.

Тория гледаше баща си и не можеше да си го представи в малък хотел на южния бряг. Какво щеше да прави със себе си там? Понечи да го попита, но се въздържа. Не беше нейна работа да се бърка в живота му. Той бе взел едно решение и никой нямаше право да му каже каквото и да е. Трябваше само да се надяват, че ще бъде щастлив и ще избяга от самотата.

Баща й допи шерито и стана.

— Време е да тръгвам. Да знаеш кой рейс отива до Какстън хол?

— Ще отидеш дотам с рейс? — попита невярваща на ушите си Тория. — Не можеш ли да си позволиш да вземеш такси поне в деня на сватбата си?

— Такси — каза презрително графът. — От замъка до тук дойдох с рейс и метро, а до Какстън хол да се возя на такси? Не виждам защо трябва да променям навиците си само защото ще се женя.

— Прав си — съгласи се тя от немай-къде. — Надявам се обаче, че поне госпожа Хагар-Басет няма да отиде до общината с рейс.

— В интерес на истината сестра й, при която прекара миналата нощ, ще й услужи с колата и шофьора си. Не само за церемонията, но и за цялата седмица, през която ще бъдем на сватбено пътешествие. Оказа се, че на прилично разстояние около, хотела, в който ще отседнем, имало антикварни магазини. Госпожа Хагар-Басет иска да ги разгледа и да купи някои неща, които според нея няма да са излишни за замъка.

През целия разговор графът й поднасяше една след друга все по-големи изненади. Много от тях можеше да асимилира, но в никакъв случай не можеше да си представи баща й да се мотае из антикварни магазини, след като бе невъзможно да бъде накаран дори да надникне в какъвто и да било магазин.

— Тръгвам — стана той решително. На излизане тя го прегърна и му каза:

— Желая ти много щастие. Ако забравих да ти пожелая всичко най-хубаво много по-рано, то е само защото изненадата беше твърде голяма.

— Ти си добро момиче — започна баща й и след известно колебание продължи. — Не прави грешки с Чарлз. Той е тъкмо мъж за теб.

Последното му изречение я изненада почти толкова, колкото неочакваната новина за женитбата му. Дълго остана загледана след него и се питаше какво ли иска да й каже с последните си думи. Нима бе разбрал, че между нея и Майкъл има нещо? Винаги го мислеха за малко завеян, затворен в собствената си черупка. Дали всъщност той не бе виждал много повече неща, отколкото са предполагали.

Замисли се как да съобщи новината на близначките. Трябваше да им каже така, че на госпожа Хагар-Басет да не й бъде трудно, когато заживее с тях в замъка. А те да не я чувстват като лошата мащеха от приказките.

Замислена влезе в красивата дневна, из която бяха пръснати големи вази, пълни с най-различни пролетни цветя — лалета, нарциси, зюмбюли. Тази стая сигурно бе мечтата на всяка млада съпруга.

„Би трябвало да съм толкова щастлива в тази прекрасна къща — каза си Тория. — Имам всичко, а то не ми е достатъчно.“

При тази мисъл я завладя неудържим копнеж по Майкъл. Искаше да го види, да разбере какво чувства и какво мисли. Стори й се, че е съвсем близо, сякаш застанал до нея тук, в стаята.

Когато след няколко минути звънецът на входната врата звънна няколко пъти, Тория инстинктивно усети, че само неговата ръка може да проявява такова нетърпение и такава настойчивост.

Без да чака прислужника, тя се затича към вратата и я отвори. На прага застана той — без палто, в едната си ръка държеше шапката си, а другата бе мушнал в джоба на сакото на един стар костюм, който явно имаше нужда от пране и гладене.

Дълго стояха така един срещу друг с впити погледи. После Майкъл влезе, без Тория да го бе поканила.

— Защо снощи не ми се обади по телефона? — попита тя.

— Имаше ли някакъв смисъл?

Тория затвори вратата и тръгна след Майкъл. Той безпогрешно вървеше към дневната.

— Значи това е гнездото на влюбените? — изсъска той със стиснати устни, като се оглеждаше.

— Прекрасна е, нали? — попита Тория, като се помъчи да не обръща внимание на интонацията му. — Седни. Искаш ли нещо за пиене?

— Чичо Артур е бил тук, нали? — попита той.

— Да, току-що си тръгна. Той каза ли ти защо идва?

— Не, баща ти няма навика да ми се доверява. Може би е идвал заради мен. Обаче знай, че няма да му позволя да се меси в нашите отношения и се надявам да му кажеш какво мисля по въпроса.

— Ако искаш да знаеш той изобщо не спомена името ти — обиди се Тория заради баща си. — С него имахме да говорим за много по-важни неща.

— Тогава можех да си спестя пътуването. Страхувах се да не те настрои против мен и затова дойдох да поговорим.

Тория се усмихна.

— Ако искаш с това, което казваш, да ме обидиш, знай, че не си успял. Просто ти си искал да ме видиш, а аз теб — страшно много!

Очите на Майкъл се спряха върху нея, но погледът му не се смекчи.

— Явно сватбеното ви пътешествие е пропаднало. Аз ли съм причината?

— Това е въпрос, на който ми е трудно да отговоря. Ако искаш да кажеш, че обърка от самото начало отношенията ми с Чарлз, отговорът е — да. Ти наистина се появи в най-неподходящия момент и в такъв вид, който ме изплаши и аз припаднах. Но ако мислиш, че сме се върнали от сватбеното пътешествие така бързо поради тази причина, грешиш.

— Значи бракът ти не върви. И какво смяташ да правиш?

Тория повдигна рамене.

— Какво бих могла да направя. Омъжих се за Чарлз. За съжаление той разбра, че обичам теб. Той обаче обича мен. Какво очакваш да направя?

— Нищо — отговори той грубо.

Майкъл стана и пресече стаята. Застана до прозореца и започна да мести погледа си от една ваза към друга, като че ли за първи път в живота си виждаше цветя. Изглеждаше нещастен и жалък. А в такива случаи винаги ставаше невероятно злобен.

Тя се приближи до него и го докосна по рамото.

— Майкъл, не бъди тъжен.

Той се обърна и я погледна. Тория потрепери от болката, която видя в очите му.

— Какво, по дяволите, бихме могли да направим? Аз те обичам. Вече знам, че без теб не мога да живея. Какво мислиш да правим?

Инстинктивно направи крачка назад.

Той се държеше така, че тя бе принудена да му отговори малко рязко:

— Нищо не можем да направим, нищо!

— Как така нищо? Ти си моя! Винаги си била само моя!

— Знаеш много добре, че това не е вярно. Като говориш така, измъчваш и двама ни. Не си въобразявай неща, които никога не са съществували.

— И какво от това? — отдалечи се от нея той чак в другия ъгъл на стаята. — Ако трябва да живея в ада, нека поне да е истински ад!

— Предложиха ми няколко места за работа — поде след кратка пауза той. — Интересно, че като имаш малко пари, започват да се интересуват от теб. Едното е в Южна Африка — обслужване на чартърните самолети. Баща ти иска да замина колкото може по-скоро, за да ме отстрани от теб. Знаеш, че никога не ме е харесвал.

Тория не си направи труда да му възрази. Сигурно горещото желание на баща й да се отърве от него не бе напълно безпочвено.

— А другите? — попита тя с истински интерес.

— Останалите не представляват никакъв интерес. Някои зависят от това, колко ще вложа във фирмата. Други ми предлагат да постъпя за определен изпитателен срок.

— Тогава какво мислиш да правиш?

В момента, в който зададе въпроса разбра, че прави грешка.

— Да бъда с теб — отговори той грубо. — Нали знаеш това? — Пристъпи към нея с ръце, пъхнати в джобовете. Не направи никакъв опит да я докосне. Само я гледаше изпитателно.

— Предполагам, че не съм богат колкото Чарлз. Нито съм безукорен като него във всяко едно отношение. Аз съм един нещастник. Колко са парите, които имам? Капка в морето. Лесно спечелени пари лесно се свършват. Нали знаеш това?

— Недей така, Майкъл — помоли му се тя.

— Тогава какво да правя? Да отида в Южна Африка и да ви освободя от себе си или да остана тук и да накарам всички вие да се чувствате жалки като мен.

— Защо трябва да се чувстваш жалък, Майкъл? Особено сега, когато имаш толкова много пари? Когато можеш да живееш с тях в охолство почти през целия си живот, ако, разбира се, ги вложиш разумно. Можеш да избираш работата, с която да се занимаваш, да се заемеш с нещо наистина интересно.

— Колко полезни съвети — отговори той подигравателно. Изведнъж протегна ръка, хвана я за брадичката и повдигна лицето й към своето. Стоеше така и я гледаше в очите.

— Защо не ме изчака?

Нещо в гласа му накара очите й да се напълнят със сълзи. Той я гледа още известно време. После пусна брадичката й и много бавно я прегърна с двете си ръце.

— Не мога да тръгна без теб, Тория. Просто не мога!

Сълзите я заслепяваха. Тя скри лицето си в неговото рамо. Той не направи никакъв опит да я целуне. Двамата стояха прегърнати, обвити сякаш в някакво нещастие, което ги сближаваше много повече, отколкото най-страстната целувка.

Тория не знаеше колко дълго бяха стояли така, мълчаливи и нещастни. Усещаше само присъствието на Майкъл, който бе нещастен и имаше нужда от нейната помощ. И на когото тя копнееше да помогне.

Към реалността я върна шумът от отваряща се врата. Тя вдигна глава от рамото на Майкъл. Той също се обърна, без да я пуска от прегръдката си.

На входната врата бе застанал Чарлз.

Единадесета глава

За миг всички застинаха неподвижно. Сякаш бе моментална снимка на някакъв много драматичен епизод. После Чарлз каза:

— Махнете се от дома ми.

Стоманеносивите му очи се срещнаха с блестящия поглед на Майкъл. Напрежението бе такова, сякаш всеки момент щеше да последва физическо насилие. Тория даже затвори очи. Усети как Майкъл я освободи и когато погледна отново, той бе пъхнал ръцете си в джобовете и бе заел обичайната си поза. Направи няколко крачки и се приближи съвсем близо до Чарлз. В походката му имаше нещо арогантно и агресивно. Спря и го загледа предизвикателно.

— Отивам си — каза му с леденостуден глас. — Мислиш, че си спечелил, нали? Мислиш, че имаш всичко, но Тория е моя! Тя винаги е била моя и това е нещо, което ще ти бъде изключително трудно да забравиш.

Тория поиска да изкрещи, да отрече току-що казаните от Майкъл думи. Стоеше като парализирана, съзнавайки, че братовчед й нарочно показва пред Чарлз най-неприятните черти от характера си.

— Чу какво казах — повтори Чарлз. — Махай се.

Макар да се стараеше да бъде спокоен, гласът му трепереше от едва сдържан гняв. Майкъл не му обърна внимание. Като непослушно дете, което иска да дразни домашно животно, той заговори с този подигравателен, ироничен тон, който караше опонента му, независимо кой беше, да изпусне нервите си.

— Парите могат да купят много неща в живота. Сигурно обаче си разбрал, че не могат да ти осигурят сърцето на Тория. То е мое от много отдавна. Макар формално да е твоя жена, тя ми принадлежи.

Чарлз не избухна, а каза спокойно и сериозно.

— Мисля, че в момента Тория не принадлежи на никого. Когато реши, ще отдаде сърцето си, на когото пожелае. Ще направим добре, господине, ако не забравяме това.

Като че ли неговото спокойствие разгневи Майкъл повече от всичко друго. Той извади ръката си от джоба и Тория с ужас видя, че е свита в юмрук. Тя разбра, че ако не направи нещо, той ще удари Чарлз. Изтича през стаята и увисна на ръката му.

— Не, Майкъл! Не!

Когато той се опита да я отблъсне, тя добави:

— Върви си. Моля те, върви си!

Той я погледна и Тория разбра, че желанието му за насилие бе минало. Сега той се бе превърнал в малко момченце, което се страхува, че желанията му могат да бъдат оспорени. Погледна я и в очите му имаше няма молба. Тя обаче се отвърна от него.

За да възвърне поне малко наранената си гордост, Майкъл каза:

— Добре, ще си отида, но само защото ти поиска това.

Без да погледне, който и да било от двамата, той излезе и затръшна входната врата след себе си. Тория почувства странно спокойствие и облекчение. След като остана сама с Чарлз, у нея започна да се промъква и някакъв страх от този спокоен и самоуверен мъж, който бе неин съпруг. Щеше да го разбере по-добре, ако бе ударил Майкъл. Но този железен самоконтрол я объркваше.

Не бе в състояние да срещне погледа му и съвсем тихо, почти шепнейки, каза:

— Извинявай, Чарлз.

Той нито отговори, нито направи някакво движение. Нервността й я предизвика да му заговори, все още отбягвайки погледа му.

— Трябва да се опиташ да разбереш Майкъл. Той е крайно нещастен. Винаги съм била до него, когато е имал нужда от подкрепа и помощ. Сега ме няма, омъжена съм за друг човек и той естествено се чувства изоставен. Само ако имаше работа…

Чарлз не каза нищо. Отиде до прозореца и с гръб към нея се загледа навън. Цялата му поза показваше, че не би се съгласил с никакъв компромис. Видя се принудена да продължи.

— Моля те, не се сърди. Не трябва да приемаш сериозно всичко, което говори Майкъл. Когато е ядосан, той изобщо не може да се контролира.

Чарлз помисли малко, преди да заговори.

— Значи твърдиш, че това, което той каза, не е вярно? Ти не го обичаш?

Тя преплете пръстите на ръцете си.

— Честно казано не зная. Винаги съм го обичала, но за мен това бе привързаността между брат и сестра. Така бе до преди няколко седмици. Сега повече не съм сигурна. Това, в което съм абсолютно сигурна, е, че искам да му помогна. Жестоко е безучастно да наблюдаваш как някой се измъчва.

— Разбирам — въздъхна Чарлз. Обърна се и се приближи към нея.

— Дойдох да ти кажа — започна той със съвсем различен тон, — че и следобед трябва да остана в министерството, всички са много разтревожени от случилото се на яхтата на Били Грантли. Тъй като ти бе казала, че искаш да отидеш до вас, поръчах кола за два часа.

Имаше усещането, че я бяха пуснали от затвор. Значи Чарлз не желаеше да разговаря повече за случилото се преди малко. Той я освобождаваше от объркаността, която я бе смразила от момента, в който влезе и я намери в прегръдките на Майкъл. Същевременно изпитваше смътна празнота и неудовлетворение, които не можеше да разбере. Въпреки всичко бе принудена да признае неговото великодушие и да му каже.

— Благодаря ти. Наистина бих искала да отида до замъка. След като свършиш работата си в министерството, няма ли да дойдеш и ти?

— Мисля, че не — отвърна Чарлз. — Ще те чакам за вечеря.

— Добре — Тория погледна часовника си и продължи. — Обядът ще е готов всеки момент. Отивам да се облека.

Тя почти избяга от стаята. Когато застана пред огледалото на тоалетката, се ужаси от вида си. Бузите й бяха набраздени от сълзи, под очите си имаше тъмни петна. Почисти лицето си, прекара пухчето с пудрата, вчеса русите си коси и бавно тръгна обратно надолу.

Случилото се между Чарлз и Майкъл й бе дошло твърде много. Не можеше да се справя с всички емоции, които витаеха около нея и я принуждаваха да се съобразява с неща, за които не желаеше дори да признае, че съществуват и които естествено я довеждаха до състояние на ужас. Помисли си, че животът е много сложен и невероятно труден. Не искаше да носи нещастие на никого, а точно това бе донесла и на Чарлз, и на Майкъл.

Тръгна към замъка в много лошо настроение. Когато обаче колата зави през портала, самата мисъл, че си е у дома, започна да топли душата й. Дупките по алеята й бяха до болка познати. Когато най-после видя неугледния силует на замъка, очите й се напълниха със сълзи.

Бе невъзможно да остане тъжна от момента, в който прекрачи прага на своя дом. Посрещна я обикновената суматоха, която съпровождаше завръщането у дома на всеки от семейството. Бе трудно да се разбере кой вдига повече шум — близначките или кучетата. Въпросите на момиченцата се смесваха с лая на кучетата.

— Защо се върна толкова скоро?

— Какво се случи?

— Разкажи ни абсолютно всичко!

— О, Тория, колко е хубаво, че си при нас!

Въпреки многобройните въпроси, никой не й даваше възможност да отговори. Така, заобиколени с неимоверен шум и врява, стигнаха до дневната. Прозорците бяха отворени, слънцето осветяваше изтъркания килим. Всичко бе много разхвърляно, изглеждаше още по-овехтяло и оръфано, но беше част от това, което бе нейният истински дом.

— Започвайте вие — обърна се тя към близначките. — Разкажете ми за всичко, което се е случило след моето заминаване.

Ксандра и Олга енергично се възпротивиха.

— Първо ще ни разкажеш защо се върна толкова бързо. Монте Карло не ти ли хареса?

Тя не искаше да мисли за Чарлз, който й бе казал, че ще е най-добре по-малко да се говори за неприятния инцидент на яхтата. Трябваше да им каже истината.

— Извикаха Чарлз по спешност в министерството — каза колкото може по-кратко тя.

— Как не ги е срам да ви развалят сватбеното пътешествие? — възмути се Ксандра. — Каква е новата ти къща? Умираме от любопитство да я видим.

— Ако искате, можете да дойдете още утре — отговори Тория и помисли, че разговорът е тръгнал в правилна насока.

Последваха възгласи на възторг. След това Тория отговори на няколко десетки въпроси за къщата. Чак тогава се сети и попита:

— Къде е Летис?

— Отиде при Сюзан Бътлър. Тръгна за тях още преди да се обадиш. Ще умре от яд, че не е била тук, когато дойде.

— Няма ли да се върне за чая?

— Може би, но няма да я чакаме — отговори всезнаещата Ксандра. — Напоследък е непрекъснато при Сюзан. Седят с часове и си говорят за мъже. Ужасно скучно! А Сюзан плаче, че Майкъл не я обичал. Летис толкова се е привързала към нея, че ни забрани да й казваме „Тилифон и фото“.

— Това е добре. Не беше съвсем изискано от ваша страна да се отнасяте така към бедното момиче — опита се да бъде строга Тория, а веднага след това не можа да се въздържи и попита: — Майкъл тук ли е? Олга поклати глава.

— Не е. Рано тази сутрин замина за Лондон. Напоследък е станал много сприхав, изглежда му липсваш. Знаеш ли, даже като че ли не се радва на парите, които е спечелил. Когато го питаме какво ще прави с тях, отговаря: „Ще ги хвърля!“.

— Липсваш ужасно на всички ни — изчурулика Ксандра. Тория се замисли какво да й отговори. Но се сети, че трябва да им съобщи новината за женитбата на баща им. Толкова неща се бяха случили, след като й съобщи новината тази сутрин, че тя бе почти забравила за нея. Не й беше особено приятно тя да обяснява всичко на близначките, но реши, че с отлагането няма да си помогне. Седна до прозореца и придърпа към себе си двете момичета.

— Слушайте дребосъчета — каза тя нежно. — Имам за вас новини от татко.

Те си размениха бързи погледи и се усмихнаха. Тя продължи.

— Той ме помоли аз да ви го кажа, защото е твърде старомоден и му е малко неудобно.

— Обзалагам се, че можем да познаем за какво става дума — изкиска се Ксандра.

— Сигурна съм, че не можете — отвърна Тория.

— Можем, нали Олга? — намигна тя хитро на сестра си.

— Той ще се жени!

— Откъде знаете? — изуми се Тория.

— Една сутрин чухме да се обажда по телефона в общината на Какстън хол и да пита какви документи трябват за сключване на брак. Още тогава с Олга помислихме, че сигурно ще се жени и единствената възможна кандидатка е госпожа Хагар-Басет. Решихме да не казваме на никого, защото подслушването е грях и както каза Олга, се наказва от Бога. Постъпили сме правилно, нали?

Тория започна да се смее от сърце.

— Вие сте непоправими. Наистина нищо не може да се скрие от вас двете. А аз се чудех как да ви съобщя новината, без да ви шокирам. Лично аз щях да падна от изненада.

— Ние с Олга обмислихме много сериозно възможността татко да се ожени повторно и решихме, че нямаме нищо против. Нали, Олга?

— Е, отначало имахме. После се опитахме да се поставим на мястото на татко. Тук му е толкова скучно, затова сигурно обича да си говори толкова много с госпожа Хагар-Басет.

Тория притисна близначките към себе си. Колко повече бяха видели от възрастните около себе си.

Помисли си, че наистина им е време да тръгнат на училище. Тук живееха с тревогите на големите, докато на тяхната възраст още трябваше да лудуват и да играят с връстниците си. Ето още нещо, в което Чарлз бе напълно прав.

— Всички трябва да се държим колкото може по-добре с госпожа Хагар-Басет. Предполагам, че отначало ще й бъде трудно да свикне със семейство като нашето — каза тя мъдро.

— Няма да ни е трудно да се разберем с нея. Нали знаеш, че беше поканена на сватбата ти. Когато вие с Чарлз заминахте ние поговорихме с нея. Тя обича кучета, разговаряше с нас като с възрастни, възхитена беше от замъка. Да не говорим, че според нея ти си най-красивата в света. А татко просто я боготвори.

Олга също се намеси.

— Когато си тръгваше, спря да погали кучетата и ни каза, че според нея е много хубаво едно семейство да се състои от много хора. Защото когато един напусне, след него няма да остане огромна празнина.

— Ние разбрахме какво искаше да ни каже — побърза да обясни Ксандра. — Че ако сме само две, когато едната от нас се омъжи, другата ще бъде много самотна и нещастна. Както и ти, тръгна с Чарлз и макар да ни липсваш, поне сме две и всяка има другата за компания.

След този разговор дори малките съмнения, които изпитваше по отношение взетото от баща й решение, изчезнаха. Истински късмет бе на тази възраст и в такова финансово състояние да намериш съпруга, която е готова да готви и да се грижи за теб, за близначките ти… и да обича кучетата.

След смъртта на майка си тя бе заела нейното място. И макар да се опитваше да върши всичко както трябва, сега разбра, че до голяма степен се бе провалила. Баща й бе самотен, Майкъл — нещастен, близначките бяха надраснали възрастта си, а замъкът бе занемарен.

„Била съм неспособна да изпълнявам всички тези задължения“ — помисли Тория. Погледът й се спря на скъсаната драперия над прозореца, на оръфания подгъв на завесите. Имаше толкова много неща, които би могла да направи. Ала ги бе оставила на госпожа Фергюсън или просто ги бе пренебрегнала.

Опита да бъде обективна и помисли за последните години, прекарани у дома. Почувства се виновна. Бе избягвала да забелязва, когато нещо не бе наред. Мислите й се върнаха към събитията от сутринта. Не можеше да се отърве от чувството, че щом е била лоша домакиня, сигурно нямаше да бъде по-добра съпруга.

Можеше да се успокои само с това, че поне се ползваше с любовта и възхищението на двете си по-малки сестри. Това бе повече от очевидно от начина, по който я държаха нежно за ръце, от доверчивостта, с която Олга отпусна главицата си на рамото й.

— Колко е хубаво, че си тук — й каза нежно Олга.

— И си толкова красива! — не остана по-назад Ксандра. — Щастлива ли си с Чарлз, Тория? Ама наистина и много щастлива?

Така й се искаше да излъже, да избере най-лесния отговор. Но кой знае защо не можеше.

— Не зная — отговори тя бавно. — Трудно е да не познаваш достатъчно добре съпруга си.

— Аз не бих имала нищо против да съм омъжена за Чарлз — каза внезапно Ксандра. — Той е толкова добър. С него ти е топло и приятно. Никога няма да те изостави в студа.

— Предполагам, че е така — отговори Тория леко озадачена.

Сети се за израза на Чарлз, когато влезе в дневната и я завари в прегръдките на Майкъл. Какво ли си бе помислил? Дали й се разсърди?

Изведнъж кучетата скочиха и се втурнаха с неудържим лай към вратата.

— Кой ли е? — попита Тория.

— Сигурно Майкъл — предположи Ксандра. — Не можем да разберем защо лаят толкова много по него.

С тези думи тя погледна Ксандра многозначително. След което и двете станаха. Сякаш с някакво шесто чувство разбраха, че миговете на интимност с голямата им сестра бяха свършили. Изтичаха и надникнаха през вратата.

— Майкъл, Тория е тук! — извика Ксандра.

Тя чу как стъпките, насочили се по посока на работилницата му, спряха рязко и започнаха да се приближават към дневната. В следващия миг той застана пред нея.

— Не ми каза, че ще идваш в замъка — не забави укорите си Майкъл.

— Тогава и аз самата не знаех. Едва след твоето тръгване Чарлз ми каза, че е поръчал кола, която да ме докара до тук.

— Вие вече виждали ли сте се днес? — попита изненадана Ксандра.

— Да, ходих да видя къщата на Тория. Построена е от злато и украсена със скъпоценни камъни.

— Глупости — каза рязко Тория. — Това е една съвсем малка и много непретенциозна, но достатъчно хубава и удобна къща.

— Точно като собственика й — добави Майкъл с вечната си ирония.

— Майкъл, не ставай ужасен — помоли го тя.

— Не съм ужасен, а съм развълнуван. Знаеш ли защо? Получих предложение за работа, което наистина ме заинтересова.

— Работа! — възкликна Ксандра. — Каква работа, Майкъл?

Майкъл огледа трите чифта сини очи, втренчени с очакване в него, застана с гръб към огъня и както обикновено с ръце в джобовете.

— Тория, нали си спомняш колко често си ми казвала, че съм добър в областта на фотографията. Когато ми връчваха спечелените от лотарията пари, там присъства един фотограф, който правеше снимки. Имаше някакви проблеми с един от апаратите си и аз успях с подръчни средства да отстраня дефекта. Той бе впечатлен и ми предложи да направя няколко скици и описание на това, което направих, за да го покаже на своите шефове. Случайно го видял намиращият се тук в момента представител на холивудска филмова компания. Той проявява такъв интерес, че ми предлага да замина за една година в Холивуд, където да работя по механичните проблеми на снимачната техника. Най-после получих предложение за работа, която ми е по сърце! — завърши той триумфално и погледна Тория.

Тя скочи на крака.

— О, Майкъл, звучи прекрасно. Толкова се радвам!

— Винаги съм се надявал, че ще се намери някой, който да оцени таланта ми! — продължи той с тържествуваща нотка в гласа.

— Искаш ли да дойдеш в работилницата, за да ти покажа някои от скиците, които направих? — попита той и без да дочака отговор, тръгна да излиза.

Тория автоматично стана и го последва. След нея се втурнаха близначките. Майкъл обаче ги спря.

— Не и вие, дечковци. На вас ще ги покажа друг път.

— Добре тогава, но не се бавете дълго — съгласиха се неохотно те.

Тория знаеше много добре, че предложението на Майкъл да разгледат скиците му бе само предлог да остане насаме с нея. Веднага след като влязоха в работилницата, Майкъл затвори плътно вратата и каза.

— Трябва да поговорим, Тория.

— Така и предположих. Все пак защо не ми покажеш скиците?

— Защото не са тук.

— Толкова се радвам, че си получил предложение за работа, която ти харесва. Това ще е добър повод да се махнеш оттук. Още повече, че днес в дванадесет на обяд и татко се ожени.

— Чичо Артур? Боже мой, за кого?

— За госпожа Хагар-Басет. Всички ние така се радваме.

— Сигурно сте загубили ума си — възкликна той. — На неговата възраст това е… глупаво и неразумно.

— Той не е чак толкова стар — не се съгласи с него Тория. — А последните години бе толкова самотен…

— Не бих могъл да спра баща ти да се прави на глупак — сви с безразличие рамене Майкъл. — Но това е повече от отвратително. Човек на неговата възраст да се ожени за една незначителна женица, чието обществено положение е много по-ниско от неговото.

— Майкъл, Майкъл, не виждаш по-далеч от носа си — заинати се момичето. — Непрекъснато ми разказваш за собствените си страдания, а не можеш да си представиш, че и някой друг, освен теб е самотен и нещастен.

— В крайна сметка чичо Артур би трябвало да знае какво прави и да не се държи като гимназист. Но след като е решил да се прави на глупак, аз не мога да му попреча. Но да престанем да се занимаваме с него. Искам да поговорим за нас двамата.

— За какво? — попита тъжно тя. — Сега, когато заминаваш, не е ли по-добре да се опитаме да забравим всичко, освен щастливото време, което прекарахме заедно като деца. Аз ще бъда тук, ти — в Холивуд. Не можем да се разкъсаме на части.

— Да, аз ще бъда в Холивуд — съгласи се с нея Майкъл. — Но ти ще си с мен!

— Какво искаш да кажеш? — не повярва тя на ушите си.

— Това, което чу. Ти идваш с мен! Няма да те оставя тук!

— Но това е невъзможно! — почти проплака тя.

— О, не, съвсем не е! Ти се ожени за този Драйтън само защото искаше да ми помогнеш. Добре, това, което си мислеше, не се получи. Може би трябваше да те спра, но реших, че ако искаш да се правиш на глупачка, ще трябва да си готова да понесеш и последствията. Тогава не можех да ти предложа нищо друго, освен неуспехи и провали. Сега положението се промени. В банката имам голяма сума пари, предлагат ми работа, която ще ми донесе хиляди долари. Ти си моя, както казах вече тази сутрин на твоя съпруг — този надут пуяк. Ти винаги си принадлежала само на мен! Идваш с мен в Холивуд!

— Но как бих могла, Майкъл? Та аз съм жена на Чарлз.

— Съпруга да, но не и жена. Нали, Тория?

Тя наведе очи, ала продължи да настоява.

— Не мога да изоставя Чарлз. Той бе толкова добър с мен! Ожени се за мен, защото ме обича. Аз бях тази, която се държа отвратително — омъжих се за него, когато знаех, че не го обичам.

— Мислиш ли, че ще поправиш грешката си, като продължиш да живееш с човека, когото не обичаш? По-добре намери сили, отърси се от старите си грешки и ела с мен в Америка. Заедно ще сме толкова щастливи!

— Съмнявам се — прошепна едва чуто тя.

— Съмняваш се в какво?

— Че ще бъдем щастливи. Дори когато сме заедно, изпадаш в проклетите си настроения, сърдиш се. Аз пък не можах да ти помогна с нищо, за да излезеш от трудното положение, в което се намираше.

— Това беше само защото нямах пари — опита се да я убеди той. — Не можех да съм щастлив, когато всяко пени в джоба ми, всеки залък в устата ми зависеха от баща ти. Исках да съм независим и да имам свой собствен живот. Но исках и теб!

— Почакай, Майкъл, трябва да помисля — Тория закри очите си с ръце. — Казваш, че ме искаш, но достатъчно силно ли е това желание, за да бъдем заедно и да сме щастливи?

— Ти знаеш колко те обичам. Нямаш право да се съмняваш в това. Забрави всичко и тръгвай с мен за Холивуд.

— Но това няма да е честно спрямо Чарлз — простена тя.

С тези думи тя тръгна, залитайки към голямото кресло, в което бе седяла толкова пъти при подобни кризи и се отпусна в него. Повече почувства, отколкото видя, че той се приближи и застана на колене до нея. Обви раменете й с ръцете си, допря буза до нейната.

— Трябва да дойдеш с мен — прошепна той настоятелно. — Повече не мога без теб. Трябва да се грижиш за мен, да ме обичаш и да ми помогнеш да стана това, което искам. Това е единственият шанс, който имам, за да променя живота си. Няма да ме подведеш, нали Тория?

— Разбери, че не мога просто така да напусна Чарлз. Това ще е най-малкото нечестно спрямо него. Представяш ли си какъв шум ще се вдигне във вестниците, ако го напусна, преди да е минала и една седмица от сватбата ни? Това може да се окаже пагубно за кариерата му.

— По дяволите Чарлз и кариерата му! — изруга Майкъл. — А аз? Не разбираш ли, че не мога без теб! И трябва да знаеш още нещо. Че без теб няма да замина!

— Моля те, не говори така — простена Тория. — Както сам каза, това е големият ти шанс. Не трябва да се отказваш от него заради мен, длъжен си да не го изпускаш!

— Да, ще направя точно така — повтаряше като загубил разума си Майкъл. — Ако не дойдеш с мен, няма да замина. Ще остана тук и ще превърна живота на госпожа Хагар-Басет, на баща ти и на всички в истински ад.

Устните му се изкривиха в някакво подобие на усмивка. В гласа му обаче имаше нотки, които накараха Тория да повярва, че не се шегува.

— Не е честно, Майкъл — повтори отчаяно тя.

— Какво значение има дали е честно или не? — попита я той. — Знаеш, че те обичам. Досега не си ме подвеждала, нямаш право да го направиш и този път. Ако дойдеш с мен в Холивуд, ще мога да постигна успеха, за който мечтая. До няколко месеца Чарлз ще се разведе и ще се оженим. Длъжна си да дойдеш, Тория!

— Това е лудост — прошепна тя.

— Може да е лудост, но е прекрасна лудост. Обичам те, Тория.

Протегна ръце, прегърна я и устните му започнаха да търсят нейните.

— Не, не ме целувай. Трябва да помисля!

— Няма нужда да мислиш. По-добре ме целуни — впи той устните си в нейните.

— Не, не — опита се да го отблъсне тя.

— Обичам те. Зная, че и ти ме обичаш — шепнеше той в ухото й.

Тя успя да се освободи и почти проплака.

— Да, обичам те — признанието й прозвуча колебливо. — Но не толкова, че да върша подлости, да постъпвам нечестно и жестоко с човек, от когото съм видяла само добрини.

— Така ли мислиш? — попита той подигравателно. — Чарлз ще те забрави бързо, даже да те обича толкова, колкото си въобразява. Едва ли е в състояние да изпитва такива огнени чувства, каквито изгарят нашите сърца.

Докато говореше, Майкъл отново я прегърна.

— Не ме целувай, моля те, Майкъл. Трябва да ме оставиш да си помисля. Да опитам…

Не можа да продължи. Отново устните на Майкъл заглушиха това, което искаше да му каже. Ръцете му я притискаха трескаво. Сърцето му лудо биеше до нейното. Искаше да извика, да го отблъсне. Но както при други критични ситуации изведнъж изгуби способността си да мисли или реагира.

Точно в този момент през прозореца долетя ясният глас на Ксандра.

— Тория, Тория, идвай! Чакаме те!

Той я върна от тъмнината, която бе започнала да я обгръща. Майкъл я пусна. Трябваха й няколко мига, за да си поеме дъх. Викът долетя отново, този път по-настойчиво.

— Тория, тук ли си? Побързай!

— Идвам, Ксандра. Тръгвам веднага.

После погледна Майкъл в очите.

— Тръгвам.

— Добре, но за малко. Заминаваме след три дни?

— Нима ще отпътуваш толкова скоро?

— Да, ако ти дойдеш с мен. Ако ли не, ще скъсам договора пред очите ти.

— Не мога да направя такова нещо с Чарлз. Не мога, повярвай ми — прошепна умолително тя.

— Ще го направиш. Не можеш да разрушаваш живота ми, да ме лишаваш от единствения шанс, който някога съм имал.

— Замини без мен! — помоли го тя още веднъж.

— Казах ти, че това няма да стане. Всичко е решено, престани да се съпротивляваш.

— Казах не, Майкъл, и няма смисъл да продължаваш да ме убеждаваш. Знаеш, че не мога да дойда с теб.

— Така ли? Добре тогава.

С тези думи Майкъл извади от джоба си дълъг плик с емблемата на някаква фирма и го хвана между пръстите на двете си ръце. Тория извика.

— Майкъл, какво правиш?

— Ще скъсам договора.

— Не, не трябва!

— Ще дойдеш ли с мен?

— Да… Не… Не зная. О, Майкъл, защо трябва да се държиш така?

— Защото те обичам. Толкова ли е трудно да разбереш? Е, какво да правя?

Той изви леко плика и започна да къса външния му край.

— Но ти трябва да приемеш тази работа! Длъжен си да заминеш — изкрещя тя.

— Идваш ли с мен или не?

Затвори очи и почувства как душата й замръзва, а сърцето й спира. Когато му отговори, сякаш всичко у нея бе умряло!

— Предполагам, че да.

Без да продума, Майкъл постави плика обратно във вътрешния си джоб и протегна ръце към нея. Тя обаче се обърна и почти изтича към вратата. Когато излезе, от очите й се ронеха неудържими сълзи.

Дванадесета глава

Следващите два дни се сториха на Тория кошмарни. Тя се движеше като в мъгла, при това със завързани очи, без да може да предприеме нищо. Бе оставила всичко да върви по течението, макар да не знаеше докъде ще я отнесе то. Не знаеше какво да направи, нямаше към кого да се обърне за помощ. Не виждаше изход от дилемата, която се оказа толкова неразрешима, че тя не бе в състояние нито да разсъждава, нито да действа нормално. От всичко това само страдаше безкрайно.

Тъй като изпитваше чувство за вина пред Чарлз, се стремеше да не останат насаме дори за минута. Трескаво се обаждаше ту на една, ту на друга приятелка и ги канеше на гости. Къщата бе непрекъснато пълна с хора. Когато вратата се затваряше след последния гост, тя бе сигурна, че няма да има никаква вероятност да застане лице в лице със съпруга си за разговор, от който се ужасяваше.

— Смъртно съм изморена — казваше тя, когато наближаваше време гостите им да си ходят. — Нали няма да ме сметнете за неучтива, ако отида да си легна и помоля Чарлз да ви изпрати.

После светкавично се отправяше към спалнята си, още по-бързо се събличаше. Веднага гасеше лампата, преди още Чарлз да се е качил горе. Чуваше го да спира за известно време пред вратата й, после се отдалечаваше. Не бе трудно да го отбягва, тъй като той проявяваше странна тактичност. Веднага се бе върнал на работа в министерството, сякаш не се бе оженил преди малко повече от седмица.

Тръгваше на работа в осем и половина и се връщаше в шест. Една от сутрините, когато бе влязъл да й каже довиждане, тя с ужас разбра, че се готви да започне с нея разговора, който тя така упорито избягваше. Тогава тя трескаво натисна звънеца до леглото и появилата се минута след това прислужница не му даде възможност да изпълни намеренията си.

— Довечера ще имаме ли гости? — попита с едва сдържано нетърпение.

— Да, четирима души — отговори му тя и извади списък с имената им. В шест ще минат двама — трима души за една напитка. Всички проявяват такъв интерес да разгледат къщата, че не мога да отклоня желанието им да ни посетят.

На другия ден, след като бе ходила в замъка, на гости й дойдоха близначките. Те обядваха с нея и се възхищаваха с детски възторг дори от най-малките дреболии. Предадоха й и съобщение от Майкъл.

— Той иска да му се обадиш в четири и половина — каза й Ксандра. — Моля те, не забравяй, защото ни накара да обещаем, че ще те накараме да му позвъниш и ще бъдеш точна до минутата.

Когато стана четири и половина, тя изведнъж реши, че не може да се обажда на Майкъл от дома на Чарлз. Побърза да излезе и съвсем близо до къщата намери една будка. Успяха да я свържат веднага.

— Ти ли си, Тория? — чу тя гласа му.

— Да, Майкъл. Какво има?

— Искам да ти кажа, че всичко вече е уредено. Самолетът ни излита в сряда сутринта. Трябва да бъдем на летището преди седем.

Тория не знаеше какво да отговори.

— Ало, чуваш ли ме — прозвуча настоятелно гласът на Майкъл.

— Да, да. Просто си мисля.

— За какво?

— Как да стигна до летището.

Изведнъж Тория се почувства слаба и безпомощна.

— Много лесно — чу безразличния му отговор. — Ще си поръчаш кола. Толкова рано може да не намериш такси. Най-добре ще е да тръгнеш преди шест часа, преди някой да е станал.

— Да, разбира се — гласът сякаш не беше нейният.

— Не ми звучиш особено радостна.

— Прав си. Безпокоя се за Чарлз.

— О, стига с този твой съпруг. Той ще се оправи чудесно и без теб. По-добре му остави бележка, че го молиш да ти даде развод колкото може по-скоро. Така ще се оженим почти веднага и ще бъдем много щастливи.

— Слушай, Майкъл, не можеш ли да заминеш без мен? — помоли го Тория. — Ти няма да ме искаш със себе си на новото място, сред толкова много нови хора. Няма да ти липсвам. Остави ме. Знаеш ли каква бъркотия ще настъпи, ако тръгнем заедно?

— Нали вече ти казах, че без теб няма да тръгна — прозвуча гневно гласът на Чарлз. — Не забравяй, че ако ме подведеш, ще съсипеш целия ми живот.

— Добре — съгласи се тя крайно неохотно.

— Не вземай много багаж, скъпо е. По-късно ще кажеш на твоя надут въздушен ас да ти изпрати вещите по някой кораб.

— Добре — отговори тя механично.

Типично бе за Майкъл да я остави сама да се грижи за себе си. Както и сега, не й предложи да дойде да я вземе с такси и да отидат заедно на летището. Как щеше да тръгне сама? Имаше чувството, че ще избяга не само от Чарлз, а от всичко почтено и нормално.

Когато излизаше, бе оставила близначките с поднесения следобеден чай и една огромна чиния бисквити с шоколадова глазура. Още с отварянето на вратата чу възбудени гласове и разбра, че не са сами. С тях бе Чарлз. Усети как сърцето й се сви. Когато влезе, той стана бавно и й се усмихна.

— Спомних си, че като излизах тази сутрин ми каза, че Ксандра и Олга ще дойдат на гости. Реших да се върна по-рано, за да ги видя и аз.

Без да продума нито дума, Тория седна на мястото си и взе сребърния чайник да си налее чай. През това време Чарлз разговаряше спокойно с близначките. Явно те се разбираха добре и двете момиченца бяха на седмото небе от неговата любезност. Тория усети даже нещо като лека ревност към тях. Чарлз бе неин съпруг, но с тях разговаряше по-естествено отколкото с нея.

Това, което изпитваше в момента, навярно се дължеше на чувството й за вина. Сякаш бе странично лице. Помисли си, че като се омъжи за Майкъл и се установят в Холивуд няма да вижда толкова често сестрите си. Щяха много да й липсват.

Представи си с колко трудности щяха да се сблъскат при установяването си на новото място, при уреждането на новия си живот. В Америка тя нямаше да има известността, на която се радваше в Англия. Но титлата й щеше да привлича хората и да възбужда любопитство към нея.

Щяха да валят въпроси, на които нямаше да й бъде лесно да отговори. Може би дори след време щеше да намрази Майкъл заради това, че е разрушил толкова много, а в замяна й е дал съвсем малко. Кой знае?

Казваха, че любовта е над всичко. Но като сравни чувството, което изпитваше към Майкъл, с привързаността си към близначките, към замъка, към всичко близко и познато още от детинството й, разбра, че ще загуби всичко, без да спечели абсолютно нищо.

Нощите, през които лежеше будна, се опитваше да убеди самата себе си, че няма защо да изпитва такова чувство за вина. За Майкъл бе жизненоважно да използва шанса, а тя трябваше да се гордее, че му е помогнала. Ако не заминеше с него, той щеше да унищожи договора с холивудската компания. И в този случай вината щеше да бъде нейна.

Докато се въртеше в леглото си, често пъти я налягаха мрачни мисли. Нямаше ли да е по-добре, ако умре. Тогава всичко щеше да възвърне нормалния си, естествен ход. Важните решения се вземаха лесно. Дреболиите бяха тези, които късаха нервите.

След като реши, че ще замине с Майкъл, Тория трябваше да уреди всички подробности във връзка със заминаването. Така например бе лесно да поръча служебна кола от министерството на Чарлз, ала бе трудно да обясни защо трябва да я чака на най-близкия ъгъл, а не пред дома й.

След това трябваше да подреди багажа, който щеше да вземе със себе си. Но когато се върнаха от Монте Карло, прислужницата Джейн бе подредила внимателно всичко във вградения гардероб, а куфарите занесе в килера. Дълго обикаля, докато реши как да вземе един от куфарите, да го занесе в спалнята си и да го подреди сама. Ако Джейн я бе забелязала, не само щеше да й предложи да помогне, но можеше да прояви излишна подозрителност.

След това възникна един от най-трудните за всяка жена проблеми. Кои дрехи да вземе. В Лондон все още бе студено и хората обличаха кожени палта и си слагаха топли шапки. Какво ли беше времето в Холивуд? Как ли се обличаха жените там.

Имаше един куп познати, които знаеха и щяха с радост да й кажат. Но тя не можеше да си разреши да им позвъни и да ги попита. Представи си как, след като бягството й стане известно, щяха да коментират действията й.

„Драга моя, всъщност тя ми позвъни и ме попита какви дрехи да си вземе за там. Обаче не пророни нито дума за това, че има намерение да напусне Чарлз.“

Представяше си наклонени една към друга глави, които кимат с разбиране по време на обяд в Клариджис или в един от тези малки клубове, в които слуховете витаят във въздуха като цигарен дим.

В главата й се въртяха цял куп дребни проблеми като затворени в клетка птици, на които трескаво търсеше решение. Един от тях бе свързан с баща й. Трябваше ли да му напише писмо, в което да даде някакво задоволително обяснение. Беше уверена, че щеше дълбоко да го наскърби и разстрои. Не само защото щеше да опетни името на фамилията, но защото той никога не бе харесвал Майкъл. Още от деня, в който се появи мрачен и намусен в техния дом.

Колкото и да не обръщаше внимание на това, което става около него, граф Линбрук не бе сляп, за да не забележи, че, Майкъл вечно създава проблеми, нарушава спокойната семейна атмосфера, никога не е благодарен за нещо, което е направено за него с най-добри намерения.

Имаше още един човек, когото Тория не искаше в никакъв случай да огорчи, и това бе майката на Чарлз. Госпожа Драйтън се отнасяше изключително добре с нея още от момента на първата им среща. Спомни си какви бяха първите й думи, след като Чарлз я запозна с нея.

— Зная, че ще направите Чарлз много щастлив. Вие сте толкова красива, а красивите неща са създадени да носят радост и щастие на хората.

Госпожа Драйтън обожаваше единствения си син. Тория знаеше това и си даваше сметка какво страдание ще й причини известието, че Чарлз е изоставен. Не само това, но изоставен по начин, който ще го направи да изглежда глупак, какъвто не беше, в очите на хората. Със завист Тория си помисли за близките отношения, които съществуваха между майка и син.

Самата тя имаше чувството, че всичко в живота й е започнало да върви не както трябва със смъртта на майка й. Тя я помнеше и знаеше, че майка й бе разчитала на нея да се грижи за близначките. Сега щеше да разочарова и паметта на майка си, защото от Холивуд едва ли би могла да им бъде полезна.

Запита се дали ако майка й беше жива, щеше да приеме брака й с Чарлз. Бе сигурна, че лейди Линбрук щеше да ги посъветва да не бързат, да се опознаят добре и да се убедят напълно, че си подхождат един на друг, преди да станат мъж и жена.

Когато мислеше за майка си, я измъчваше още един въпрос. Как ли би приела тя отношенията й с Майкъл. Той й се падаше първи братовчед. Бе сигурна, че като повече майки и нейната не би одобрила брак между първи братовчеди. Измъчваше я въпросът дали е истина, че от браковете между братовчеди се раждат идиоти или това е едно от традиционните суеверия, които се предават от поколение на поколение.

Тория искаше да има деца, но мисълта, че те биха могли да се родят ненормални поради нейна грешка, я ужаси.

— Не вярвам в това — извика тя гласно в тъмнината на спалнята.

Съмнението обаче не я напусна. Заседна като силна отрова в подсъзнанието й.

Часовете се нижеха бавно един след друг като безкрайно пътуване в тъмен тунел, който я изведе до вечерта на вторника, когато, преди да легне си помисли, че ще спи за последен път в приказния дом, който Чарлз бе избрал за нея.

До ушите й долетяха гласовете на гостите, които си тръгваха и благодаряха на домакина за чудесно прекараната вечер. Значи той скоро щеше да се качи горе. Започна бързо да се съблича и с ужас разбра, че няма да успее. А специално тази вечер не бе в състояние да говори, с когото и да е, най-вече с Чарлз. Изтича през стаята и загаси лампата. След известно колебание заключи вратата.

Имаше нещо крайно в това нейно действие. Сякаш съзнателно и за последен път отказваше да застане лице в лице с този, който бе неин съпруг пред Бога и пред хората. Вече чуваше приближаването на стъпките му. Вместо да тръгне към своята стая, сви към нейната. Постоя известно време пред вратата с надежда да чуе някакъв шум, който да му покаже, че не е легнала. Тя обаче бе затаила дъх. След известно време чу как въздъхна, обърна се и тежките му стъпки се отдалечиха.

Сякаш виждаше как раменете му се отпуснаха като на внезапно остарял човек, очите му се изпълниха с умора и целият израз на лицето му излъчваше тъга и отчаяние. Чу как затвори вратата на стаята след себе си.

Това беше краят. Краят на техния брак, който бе продължил съвсем кратко въпреки добрите пожелания на многобройните гости.

Остана дълго да лежи будна. Започна да трепери, зъбите й тракаха. Стана, взе халата от сапфирено кадифе и се загърна с него. Седна пред огледалото на тоалетката. Златистите къдрици около лицето й напомниха за близначките. Кой щеше да се грижи за тях?

— Изобщо не трябваше да се женя. Трябваше да си остана у дома с Ксандра и Олга — каза си тя на глас.

Разчиташе, че Летис ще поеме с удоволствие грижите за двете чаровни момиченца. Когато обаче се върна от Монте Карло, разбра, че тя никога не е имала такива намерения. Тя държеше да има свой живот, в който нямаше място за сестрите й.

Неочаквано си спомни обещанието, което Чарлз даде на близначките да ги заведе на театър следващата седмица. Това бе тяхно отдавнашно желание, което не можеха да изпълнят поради простата причина, че нямаха пари за развлечения. Чарлз им каза, че ще вземе билети за вечерното представление, след което те могат да останат да пренощуват при тях. Спомни си изпълнените им с благодарност и радостно очакване личица. След като нея следващата седмица, а и всички седмици след това, нямаше да я има, дали щеше да изпълни поетото обещание?

В този момент си даде сметка, че тя нарушава къде по-свещени обещания. Сякаш някой до нея й нашепваше: „Бракът е тайнство, към което трябва да се отнасяш сериозно“. Спомни си кога за последен път изпита усещането, че някой е до нея. Почти си представи момента в каютата на яхтата, когато знаеше, че майка й е до нея.

— Въобразявам си — извика Тория и скочи от леглото, запали всички лампи и се замисли.

Не й оставаше нищо друго, освен да се примири с предначертаната от Майкъл съдба. Беше твърде късно за връщане назад. Колкото и позорна да бе постъпката й спрямо Чарлз, тя трябваше да продължи напред.

Отиде в банята и наплиска лицето си със студена вода. Взе една книга и седна в леглото да почете. Единственият начин да не закъснее за ранното ставане в пет бе да остане будна цялата нощ. Освен това веднага след като се увереше, че Чарлз спи, трябваше да отиде в килера и да вземе един куфар, а после да подреди дрехите, които ще вземе със себе си.

Започна да чете, но след малко разбра, че нищо не влиза в главата й, и се отпусна на меките възглавници. Дали за всичко не бе виновен външният й вид? Ако имаше обикновено лице, никой нямаше да я иска. Майкъл би заминал сам за Холивуд, а Чарлз щеше да живее с майка си като заклет ерген.

— О, Майкъл, Майкъл!

Думите сякаш сами се отрониха от устните й. Нейната съдба бе да се грижи за него, да го спаси. За нея той не беше нито приказният принц, нито сър Галахан, нито някой от героите на детските й мечти. Беше просто един измъчен и нещастен мъж, който не би могъл да живее без нея. Не можеше да заспи. Лежеше и мислеше за Чарлз, за Майкъл и за начина, по който бе свързана с техния живот. Очите й бяха пълни със сълзи.

Когато чу стенния часовник да отмерва два часа след полунощ, реши, че е време да отиде до килера за куфара. Стана от леглото, облече халата. Не обу чехлите, а реши да тръгне боса. Така щеше да стъпва по-тихо.

Отиде до вратата на спалнята и внимателно я отключи. Отвори я и се огледа. Посрещна я зловеща тишина. Цялата къща спеше. Бързо намери куфара, който й трябваше, и го помъкна обратно към спалнята. Помисли си, че е толкова тежък и неудобен за носене, когато бе празен. А как ли щеше да се справи с него, когато го напълнеше?

Върна се в стаята си, без да вдигне никакъв шум. Когато затвори вратата зад себе си, усети, че е задъхана и по челото й има капки пот.

Бързо сгъна и подреди в него дрехите, които бе решила да вземе със себе си. Доста място остана празно. Поколеба се дали да вземе една от красивите нови вечерни рокли. Дори я откачи от закачалката. Ала след кратко колебание я върна в гардероба. Заминаваше за Америка тайно, като избягала от съпруга и семейството си жена. Дори да я поканеха някъде, не трябваше да приема. От утре щеше да стане жена с леко поведение, жена, живееща в грях.

Досега не бе помисляла за това. Тя, лейди Тория Гейл, щеше да живее в грях! Самата мисъл за това я накара да се почувства унизена и засрамена. Представи си с какво презрение щяха да я гледат хората. От ухо на ухо щеше да се носи шепот на обсъждащите я познати и непознати.

— Не мога, не мога да направя това! — прошепна тя с отчаяние.

Обаче минутите минаваха. Приближаваше сутринта, времето, когато Майкъл щеше да я чака. Не трябваше да разрешава в последния момент да се проявява като егоистка. Бе задължена да мисли за друг, а не за себе си. Какво значение имаха нейните страдания, след като Майкъл щеше да е щастлив? След като щеше да получи това, което искаше.

Реши, че трябва да започне да се облича. За пътуването бе избрала обикновена рокля и малка, скромна шапка. Погледна коженото палто, което Чарлз й бе подарил за сватбата. Макар да бе единствената подходяща за това време на годината дреха, не можеше да я вземе. Не можеше да избяга от брака с подаръка, който бе получила за него.

Извади едно късо вълнено палто. То не подхождаше нито на роклята, нито на шапката й, но тя не обърна внимание на тази подробност. След като бе решила, трябваше да напусне този дом колкото можеше по-скоро. Сякаш той бе протегнал пипала, които я обгръщаха, държаха здрава и молеха да не заминава. Изпитваше страх от тишината, от гласа, който така осезателно бе чула и който все още витаеше в тъмнината на стаята.

Трябваше да се махне. По-скоро. Щеше да изчака колата на ъгъла. Затвори куфара и огледа за последен път стаята. Макар да бе живяла в нея само няколко дни, я чувстваше като част от себе си. Плътната светлосиня покривка за леглото, снимката на близначките в сребърна рамка, поставена пред огледалото на тоалетката, букетът иглики от парка на замъка — всичко това бе част от нея, от миналото, което оставяше след себе си, без да знае какво има за нея в неизвестното бъдеще.

Не можа да се сдържи. Взе снимката на близначките и я пъхна в ръчната си чанта. В куфара бе сложила друга, по-голяма и по-хубава снимка. Но не можеше да остави тази. Където и да пътуваше, винаги я вземаше със себе си. Бе от преди пет години. На нея близначките бяха съвсем малки и все още по бебешки закръглени.

Сега не беше време да мисли за тях. Трябваше да ги отпъди от съзнанието си. Утре те щяха да научат какво е направила. Не можеше да понесе болката, която й причини мисълта за това. Бързо взе куфара в едната си ръка, чантата и ръкавиците в другата и излезе от стаята, като затвори безшумно вратата след себе си.

Не беше лесно да слиза на пръсти по стълбите, носеща тежкия куфар. Все пак някак се справи. Остави багажа в преддверието и отиде в дневната. Въздухът бе леко застоял и тя едва се въздържа да не отвори прозорците към градината. Отиде при писалищната маса и седна, за да напише бележка на Чарлз. Взе писалката, но й бе трудно да започне. Вгледа се в луксозната бяла хартия за писане. Отгоре бе отпечатан адресът на къщата. Сякаш бе живо същество, което й разказваше за всичко, което оставяше след себе си.

Това трябваше да бъде нейният дом, мястото, където да живее, да бъде щастлива, да има деца, да го насели с радост и безгрижие.

Разтърси глава, сякаш за да се събуди от дълбок сън. Защо всичко, което я заобикаляше се опитваше да й пречи, да усложнява живота й. Не й ли стигаше това, че й е трудно да замине, да се застави да мисли за Майкъл, а не за себе си.

Решително плъзна писалката по бялата хартия. Написа само няколко реда, но и те бяха достатъчни.

Чарлз,

Заминавам за Холивуд с Майкъл. Той има нужда от моята помощ и няма да тръгне без мен. Прости ми, ако можеш! Срамувам се от това, което ти причиних.

Тория

Без да прочете това, което бе написала, сгъна листа на две, постави го в плик, на който написа „Чарлз“. Остави го изправен до мастилницата, за да не падне и бъде видян от всеки, който влезе в стаята.

Вече бе готова да тръгне.

В момента, в който стана от стола, иззвъня телефонът. Тория затаи дъх. Сигурно не трябваше да отговаря. Нещо обаче, което бе извън нея, я накара да се пресегне и да вдигне слушалката. Ако го оставеше да звънне още веднъж, щеше да събуди някой, най-вероятно Чарлз, който щеше да слезе долу и да се обади. Това тя не трябваше да допусне.

— Ало — каза тя съвсем тихо.

— Тория, ти ли си?

Беше Ксандра. Гласът й звучеше тревожно и възбудено.

— Ксандра, какво се е случило? Защо ми звъниш по това време?

— Ох, Тория, ела си бързо вкъщи! Нещо ужасно се случи с Олга. Мисля, че е мъртва!

— Какво говориш? — едва намери сили да произнесе тези две думи.

— Падна от балкона. Той се срути.

— Защо е била там? Обясни ми по-бързо.

— Виновни са кучетата. Забравили сме да ги приберем от разходка. Бяхме си легнали, когато започнаха да скимтят. Олга ги чу, стана и отиде да види какво става. Аз се събудих, когато минаваше през стаята. После излезе на балкона. Чух я да казва нещо на кучетата. После започна да пищи. Последва ужасен трясък… и о, Тория, изтичах да видя и…

Гласът на Ксандра замлъкна.

— Опитай се да ми разкажеш всичко до края — помоли я Тория.

— Видях я долу. Лежеше на земята… камъните от балкона бяха пръснати около нея. Изтичах долу. Тя не се движеше, не говореше. Аз се изплаших и започнах да пищя. Дойде госпожа Фергюсън и я пренесе горе. Каза ми веднага да ти се обадя.

— Ксандра, първо извикай лекар.

— Това и направих. Но него го нямаше, отишъл при болно дете и никой не знае кога ще се върне.

Тория пое дълбоко въздух.

— Сега слушай, Ксандра, слушай внимателно. Сигурно си се обадила на доктор Грей, нали? Сега позвъни на доктор Джаксън. Това е по-младият лекар, нали го помниш. Ще намериш телефонния му номер в указателя, който е до телефона. Обясни му, че има нещастен случай и той ще дойде. Аз също тръгвам към замъка. Не плачи, мила, няма да се бавя. Обаче веднага след като затвориш слушалката, се обади на доктор Джаксън. Разбра ли ме?

— Да, Тория, ще направя точно това, което ми каза. Но бързай, моля те, бързай. Толкова съм изплашена…

Тория постави слушалката върху телефона и без да си спомня за куфара в преддверието, изскочи от къщата и хукна към ъгъла. С огромно облекчение видя спрялата до тротоара кола. Като я видя, шофьорът слезе и отвори задната врата. Тя почти скочи вътре.

— Карайте колкото може по-бързо! — извика тя.

— Към летището, нали госпожо?

— Никакво летище! Към замъка Линбрук!

Седна, наведена напред, и започна да му показва пътя. Намаляването на скоростта по острите завои й причиняваше непоносима агония. Представяше си рухващият балкон и падащата заедно с камъните Олга.

От години бе пропукан. Често си говореха, че трябва да бъде укрепен, но както всичко в замъка Линбрук и до него все не стигаше ред. С всяка изминала зима пукнатините ставаха по-дълбоки.

Под този прозорец изобщо не трябваше да има балкон. Това бе едно от недомислията на дядо им, който бе любител на всякакви допълнения. И Ксандра, и Олга знаеха, че е опасен. Често някой от прислугата се осмеляваше да забележи, че от него някой непременно ще си счупи главата.

Сигурно сега най-после щяха да го поправят. Макар да беше твърде късно.

Струваше й се, че колата едва пълзи.

— Не може ли по-бързо? — попита нетърпеливо тя.

— Карам с повече от осемдесет километра в час, госпожо — отговори обидено шофьорът.

— Опитайте малко по-бързо, моля ви! Вкъщи е станал нещастен случай и трябва да стигна колкото е възможно по-бързо!

Тринадесета глава

Когато колата спря пред главния вход на замъка, Тория пъхна една банкнота в ръката на шофьора и изхвърча по стъпалата към входната врата. Ксандра сигурно я бе чакала в преддверието, защото й отвори вратата и увисна на врата й.

— О, Тория, Тория, слава Богу, че дойде. Може ли Олга наистина да е мъртва? Толкова е бледа и не говори. Опитвах се да я събудя, но не можах.

Малкото телце на Ксандра се тресеше от ридания.

— Мила, кажи първо дойде ли докторът? — опита се да бъде делова и спокойна Тория.

— Тук е — отговори детето през сълзи, — но ме изгони.

— Хайде да влезем да видим какво ще ни каже.

Двете тръгнаха бавно ръка за ръка към стълбището.

— Ако Олга умре, какво ще правя? Ще остана нещо като една половинка, така ли?

Тория разбра за какво става дума. Близначките винаги говореха за себе си като за един човек, а не за двама. В първия момент не знаеше какво да отговори, после намери сили да каже колкото може по-убедително:

— Сигурна съм, че Олга няма да умре. А ние трябва да проявим кураж. Паниката няма да ни помогне.

Думите й изглежда стегнаха Ксандра, защото тя издаде последно приглушено стенание и продължи мълчаливо да изкачва стълбите до по-голямата си сестра.

— Трябва да отидеш да си облечеш нещо — й каза тя. Видя, че трепереше от студ, защото още бе по нощница, над която бе навлякла съвсем излинял от годините и дългата употреба пуловер.

— Първо трябва да разбера какво става с Олга — поклати тя глава по начин, който не търпеше възражения.

Стигнаха до стаята на Олга. Преди обаче Тория да успее да отвори вратата, оттам излезе доктор Джаксън. Като я видя, очите му светнаха.

— Радвам се, че дойдохте, лейди Виктория — каза той. — Точно се чудех как да се свържа с някой от домакините.

— Как е сестра ми? — попита тя, сякаш не бе чула какво й каза.

— Счупила е ключицата си и едно — две ребра. Има също така мозъчно сътресение. Затова не искам да я местя излишно. Обаче е задължително да я откараме в болница ако не за друго, то поне да я видим на рентген.

Тория въздъхна с облекчение. Ксандра до нея започна да хлипа от радост.

— Значи не е мъртва. Олга не е мъртва! — повтаряше тя, без да може да спре.

— Сестра ти е съвсем жива — сложи доктор Джаксън грижливо гледаната си ръка на хирург върху крехкото детско рамо. — Само че през следващите няколко седмици ще трябва да положим огромни грижи за нея.

Ксандра захлупи лицето си с ръце и заплака. Сълзите й капеха през пръстите, като заедно с тях от нея си отиваха и страхът и отчаянието.

Тория я прегърна и погледна доктор Джаксън.

— Те са близначки — каза му тя, сякаш това обясняваше всичко.

— Зная — усмихна се той. — А сега мога ли да използвам телефона, за да извикам линейка?

— Разбира се, поставен е в преддверието. А аз мога ли да вляза при Олга.

— Разбира се — отговори той. — Сестра ви е все още в безсъзнание. При нея е вашата икономка, за да не е сама.

— Нека и аз да отида с Тория — помоли все още ронещата сълзи Ксандра.

— Ще дойдеш — отговори Тория вместо лекаря, — но само за една минутка. И ако ми обещаеш, че след това ще отидеш да си облечеш нещо по-топло.

Влязоха заедно в стаята. Лицето на Олга изглеждаше мъртвешки бледо. Косата й бе в безпорядък около одрасканото и окървавено лице. Изглеждаше толкова малка и уязвима… Тория не можа да сдържи сълзите си, които потекоха по бузите й.

Даваше си сметка, че децата са твърде скъпоценно наследство, за да бъдат оставяни сами, без грижата на възрастен човек. Усети как до нея Ксандра трепереше от вълнение и с усилие насочи мислите си към по-практични неща.

— Ще ни направиш ли чай? — помоли тя госпожа Фергюсън, която при тяхното влизане бе станала от поставения до леглото стол. — Ксандра е премръзнала, а и аз бих изпила една чашка с голямо удоволствие.

— Веднага, милейди — каза добрата жена.

След това Тория обърна внимание на Ксандра, която стоеше до леглото на сестра си и не откъсваше очи от нея.

— Мисля, че засега ти е достатъчно. Моля те, иди да се облечеш, както ми обеща.

Най-после Тория остана сама с малкото момиченце. Докосна бузата й с ръка. Бе страшно студена. Точно се чудеше дали да не извика доктора, вратата се отвори и той влезе при тях.

— Линейката ще е тук след не повече от пет минути — уведоми я той и като видя изплашеното й изражение, добави. — Всъщност състоянието й не е толкова критично, колкото би могло да бъде.

Зае се да прегледа още веднъж малката пациентка и помоли Тория да ги остави сами.

Тя се помая, после по задните стълби слезе в кухнята при госпожа Фергюсън. Чаят бе почти готов и тя предложи да го качи горе.

— Може би докторът ще изпие една чаша — каза тя на старата жена и взе приготвения от нея поднос. След малко влезе в стаята на Олга. Там, освен доктора, завари вече облечената Ксандра, сгушила се зад него.

Току-що бяха отпили първите глътки от димящия ароматен чай, когато се чу шум на спираща кола. Беше линейката. Санитарите с професионална вещина поставиха Олга върху носилката и тръгнаха надолу по стълбите.

Тория щеше да ги придружи до болницата. Обеща на Ксандра, която хленчеше да вземат и нея, че веднага щом разбере какво е състоянието на Олга, ще се върне при нея.

За щастие болницата бе съвсем близо. Веднага вкараха Олга в кабинета с рентгеновата апаратура, за да й направят снимка, а Тория остана да чака със свито сърце. Чак сега се сети за себе си. Болеше я глава. Свали шапката и я погледна, като че ли не бе нейна. Никога не бе я харесвала. Но нали я сложи за пътуването си с Майкъл.

Името проблесна като светкавица и тя за пръв път, след като й се обади Ксандра да й каже за нещастието с Олга, си спомни, че трябваше да пътува с Майкъл за Америка. Бе напълно забравила за него! Какъв ужас. Страхът за Олга я бе завладял до такава степен, че не бе дори помисляла за нещо друго, освен за сестрите си.

Погледна стенния часовник и усети как кръвта й замръзва. Минаваше осем. Какво ли правеше сега Майкъл? Как би могла да му обясни, че в уплахата за Олга бе забравила самото му съществуване.

Тория закри лицето си с ръце. В този миг на върховно изпитание осъзна истината. Тя не обичаше Майкъл! Не искаше да замине с него за Америка или където и да било другаде. Тя го съжаляваше, за нея той бе една грижа, каквато бяха двете й сестри. И той бе като тях безпомощен и по детински наивен.

Майкъл се държеше като едно дете, вкопчило се в полите й. Разбра, че желанието й да го закриля, да се грижи за него в никакъв случай не може да се нарече любов. Тя го обичаше така, както би обичала едно опърничаво момченце. Какво щеше да му каже? Как можеше да го намери, за да му обясни какво я е задържало? В главата й се въртяха рояк въпроси, които й причиняваха само болка. Така стоеше тя пред стаята на Олга, обхваната от тежки мисли, когато вратата се отвори и на прага се показа доктор Джаксън.

— Какво е състоянието на Олга? — попита тя и с изненада откри, че чува собствения си глас, но не съзнава какво пита.

— Не е толкова зле, колкото изглеждаше на пръв поглед — отговори той успокоително и се усмихна широко. — Изглежда е паднала в някаква леха с цветя, защото се е отървала само със счупена ключица, две спукани ребра, навехната китка. Най-тревожно е мозъчното сътресение, но и то не е страшно.

— Слава Богу!

Гласът й прозвуча като молитвена благодарност.

— Тя вече дойде в съзнание и ако желаете, в което съм повече от сигурен, можете да влезете за малко. После трябва да я оставим в покой, за да може да спи. Това ще е най-доброто лекарство за нея.

Тория влезе в стаята, в която бяха настанили Олга. През прозорците струяха топли слънчеви лъчи. На стол до леглото й седеше медицинска сестра. Тя й каза внимателно:

— Оставете тя да ви заговори. Ще ви оставя сами, но за не повече от една — две минутки.

Тория седна на освободения от нея стол. Някой бе измил кръвта от лицето на Олга и бе вчесал косите й. Тя изглеждаше като принцеса от детска книжка с картинки. Усети как сърцето й се свива. В този момент Олга отвори очи.

— Тория — възкликна тя със слаб глас, — усетих, че си тук.

— Тук съм, не се безпокой. Лекарят каза, че вече си по-добре.

— Зная. Нищо ми няма. Само главата ме боли, но нали паднах на нея.

— Нищо. Всички ще се грижим много за теб и бързо, бързо напълно ще се оправиш.

Олга затвори за миг очите си, сякаш бе ужасно уморена. После ги отвори с явно усилие и каза:

— Тория, искам да ти кажа нещо. Нещо, което сигурно съм сънувала. Макар да не си спомням кога — преди да падна или след това. Беше странен сън.

— Не се тревожи, мила. Сънищата трябва да се забравят.

— Но това бе ужасен сън — продължи Олга сякаш не я чуваше. — Сънувах, че ни напускаш… Аз те молех, умолявах да не тръгваш, защото знаех, че ще е фатално за теб… Така исках да останеш при нас…

Тория се наведе и почти докосна с устни лицето на по-малката си сестричка.

— Чуй ме, Олга, повече не трябва да мислиш за този сън! Аз никъде няма да заминавам. Винаги ще бъда с вас!

— Наистина ли? Заедно с Чарлз, нали? — попита тя със слаб, но безкрайно щастлив глас.

Тория се поколеба дали да й отговори. После видя, че макар със затворени очи, лицето й имаше напрегнатия израз на тревожно очакване.

— Да, с Чарлз — каза тя твърдо.

Олга бе заспала. Тория продължи да я гледа. След малко усети, че медицинската сестра влезе в стаята и я попита.

— Свързано ли говореше?

— Да — отговори с безкрайно облекчение Тория и излезе от стаята.

Първото нещо, което трябваше да направи, бе да се обади на летището и да разбере какво е станало с Майкъл. Може би е оставил съобщение за нея. Разрешиха й да ползва телефона в сестринската стая. Веднага намери телефонния номер на летището в един от четирите тома, поставени върху бюрото. Докато набираше номера, усети, че краката й се подкосиха и трябваше да седне.

Най-после след както й се стори, че е изминала цяла вечност, чу любезен глас, който попита какво желае.

— Бих искала да получа информация за пътник, който трябваше тази сутрин в седем да излети със самолета за Ню Йорк. Името е Майкъл Гейл. Той и лейди Виктория Гейл имаха запазени места, но се страхувам, че в последния момент са се отказали от пътуването. Бихте ли ми казали дали знаете нещо по-подробно.

След няколко мига до нея долетя гласът на любезната служителка.

— Проверих. Господин Майкъл Гейл е излетял в седем, както е разписанието на полета. Лейди Виктория Гейл обаче не се е явила за полета и в последния момент мястото й е било заето от друг пътник.

— Благодаря ви… — едва прошепна Виктория и погледна заглъхналата в ръцете й слушалка.

Майкъл бе заминал. В първия момент не разбра защо се чувстваше по-различно. После усети, че вече не трепери. Обзе я огромно облекчение. Тя беше свободна! Облегна се на стола и мисълта й полетя като освободена от клетка птица. Пое си дълбоко въздух. Предстоеше й да свърши толкова много неща. Но преди всичко трябваше да се обади на Ксандра и после да се върне в Лондон.

В главата й кънтеше въпросът на Олга: „Заедно с Чарлз ли?“. Веднага й стана ясно какво трябва да направи. Щеше да се върне при Чарлз, да му каже, че всичко е било една ужасна грешка. Бе уверена, че той ще я разбере. Както я бе разбирал винаги, когато бе необходимо.

С чувство на срам си спомни бележката, която му бе оставила. Сигурно вече я бе намерил и прочел. Първата й мисъл бе да му се обади и обясни какво се е случило с Олга, после за Майкъл и за всичко останало. Обаче реши, че това са важни неща, които не можеха да бъдат изяснени по телефона. Трябваше да го види лично и да го помоли да й прости.

Но преди всичко Ксандра! Нали се бе заклела повече да не забравя по-малките си сестри и винаги да се грижи за тях. Освен нея те вече можеха да разчитат и на госпожа Хагар-Басет. Бе твърдо решена да промени живота на тези две прекрасни деца, което щеше да й помогне да промени и своя.

Помоли да я свържат със замъка. Още при първото позвъняване чу възбудения, припрян глас на Ксандра.

— Олга не е наранена сериозно. Дойде в съзнание и си говорихме — започна да я успокоява Тория. — Нищо не я боли.

— Сигурно са й дали нещо против болките — забеляза доста уместно Ксандра и веднага попита. — Сега ще се върнеш ли при мен?

— Разбира се, мила. Веднага!

Когато се обърна да тръгва, видя, че доктор Джаксън бе влязъл безшумно в стаята. Обърна се към нея с думите.

— Сега трябва да успокоите другата си сестра. Тя е изживяла ужасен шок и ако бях на ваше място, нямаше да я оставя сама.

— Безкрайно ви благодаря за всичко, което направихте за сестра ми — каза тя с развълнуван глас.

Излезе от болницата и тръгна по улицата. Спомни си, че недалеч от болницата имаше гараж, от който можеше да наеме кола, с която да стигне до замъка. След двадесетина минути бе при Ксандра. Сърцето й се сви, като видя пребледнялото лице на другото малко момиченце. Накара я да хапне нещо и я заведе горе в стаята й. Настоя да си легне. Тя и се усмихна през сълзи и опита да й обясни:

— Не знам защо, но не мога да спра да плача. Може би е от радост. Ти как мислиш?

— Сега не мисля нищо, освен че трябва да се опиташ да заспиш. А когато се събудиш, ще ти почета от някоя книга, която ти ще избереш. Добре ли е така?

— Точно както когато бяхме малки. Спомняш ли си как те молехме с Олга да ни четеш приказки, но ти винаги беше толкова заета…

„Повече няма да съм заета, когато се отнася за нещо, свързано с вас“ — искаше да й обещае Тория, но знаеше, че не може да я излъже. Животът невинаги даваше възможност на хората да правят това, което им се иска.

Внимателно зави Ксандра, затвори плътно капаците на прозореца и я накара да й обещае, че ще спи. После слезе долу. Трябваше да отиде в Лондон, за да се види с Чарлз. Но преди това помоли госпожа Фергюсън да наглежда Ксандра.

Изтича до гаража, където намери стария остин на баща си. Запали го малко трудно, защото както винаги акумулаторът бе изтощен. След това подкара по-бързо от когато и да било. Колата кихаше, моторът се давеше, но гълташе километрите един след друг. Когато стигна пред къщата им в Лондон, бе едва дванадесет и половина.

Слезе от колата и тичешком влезе вкъщи. Очакваше да завари Чарлз там. В дневната не намери никой. Навсякъде цареше тишина. Инстинктивно изтича към спалнята си. Отвори вратата… и отстъпи крачка назад.

Някой седеше на стола пред тоалетката и пробваше една от нейните шапки. Тория не можеше да продума. Шумът от отварянето на вратата обаче стресна момичето пред огледалото, което се обърна. Беше Летис.

— Тория! — възкликна тя и я погледна, като че ли виждаше призрак. — Какво, за Бога, правиш тук, Тория?

Стана бавно и свали шапката от черно кадифе от главата си.

— Чарлз ми каза, че си заминала с Майкъл за Америка.

— Чарлз ли ти каза това? — попита Тория. — Кога?

— Тази сутрин. Позвъних, защото исках да говоря с теб, но се обади Чарлз. Гласът му беше странен. Разказа ми какво се е случило. После ме покани да дойда тук, за да обядваме заедно. Искал да ме види.

Летис каза последното изречение с явно предизвикателство. Тория разбра, че я лъже. Винаги разбираше, когато Летис се опитва да каже нещо, което не беше истина. „Сигурно не Чарлз я е поканил на обяд, а тя му се е натрапила“ — помисли си тя. Нещо в поведението на Летис не й харесваше.

— Значи ще обядвате заедно? Той в колко часа ще си дойде?

— В един и половина — отговори братовчедка й.

— Не си ли подранила? Сигурно затова запълваш времето, като обличаш моите дрехи.

Летис се изчерви.

— Не виждам защо да не го правя. Щом не си ги взела с теб за Америка, значи не са ти били нужни.

Тя захвърли с яд шапката на леглото и се обърна към нея.

— Защо се върна? — попита я с нескрит гняв в гласа. — Мислех, че си заминала и никога повече няма да се върнеш.

— Просто премислих. Това като че ли не те радва особено, нали?

— Защо трябва да се радвам? Защо? Ти имаш Майкъл. Той не ти ли стига?

— Не мога да разбера какво имаш предвид — отговори Тория с леденостуден глас.

— Ще разбереш. Аз ще ти обясня — заговори сърдито Летис. — Ти винаги си имала всичко, всичко! Майкъл те обичаше повече отколкото мен, аз бях глупавата му малка сестра, докато за него ти беше всичко. Винаги ти бе красивата, очарователната, от която всички се възхищаваха. Аз също не съм грозна, но винаги ме сравняваха с теб. После се появи Чарлз… Аз го харесах още първия ден, когато дойде да види изобретението на Майкъл. Но той виждаше само теб. И ти получи него както всичко, което пожелаваше. После го заряза и реши да заминеш с Майкъл. Това е моят голям шанс, не разбираш ли?

Тория гледаше и не можеше да познае момичето, което чувстваше като своя сестра. Искаше да избяга от изкривеното от злоба лице на Летис. Всичко бе така ужасно. Явно никога не бе познавала достатъчно двамата си братовчеди, които бяха приели като част от семейството. За първи път разбра, че Летис, както и Майкъл са чужди хора, които са се намесвали в семейните им работи, обърквали са всичко със злобата и завистта си.

Почувства, че не можеше да остане секунда повече тук. Не искаше да спори с Летис, да й отговаря или обяснява очевидни истини. Без да продума, Тория се обърна, излезе от стаята и отиде на долния етаж. Пресече красивата дневна и излезе от къщата, която бе неин дом.

Старата кола бе на мястото си. Докато палеше мотора, се запита къде да отиде. Ксандра я чакаше в замъка. Но знаеше, че преди да се върне при близначките, трябва да види Чарлз. Бе сигурно, че със своето спокойствие и мъдрост той щеше да постави всичко на мястото му, да разреши всички въпроси, които щяха да пръснат главата й.

Щеше да отиде при него в министерството. До един и половина имаше още време и сигурно щеше да го намери там. Колата едва пълзеше през интензивното движение. Двигателят загря и от мотора започна да излиза пара. Започна да мисли, че никога няма да стигне навреме.

Изведнъж видя Чарлз. Вървеше с шапка в ръка и чадър под мишница. Канеше се да пресече улицата, но тя нямаше как да спре колата. Измина около стотина метра, преди да отбие встрани и да намери място, на което да спре. Изключи мотора и изскочи от колата.

Чарлз вече бе пресякъл и се отдалечаваше от нея. Отиваше у дома. А там го чакаше Летис.

В този момент разбра, че не би отстъпила Чарлз нито на Летис, нито на която и да било друга жена. Той беше неин, той я обичаше. Съвсем неочаквано разбра, че тя също го обича.

Виждаше го пред себе си, очите й не се откъсваха от широкия му гръб и гордо вдигнатата глава. В нея се бе разгорял буйният огън на любовта, който никой не можеше да угаси, който се разливаше по нея и стопляше не само тялото, но и душата й. Затича се след него.

— Чарлз! — извика задъхано. — Чарлз!

Той не я чу и продължи да върви. Зави зад един ъгъл. Тя ускори крачките си, защото не можеше да понесе дори за миг да го загуби от погледа си. Най-после го видя. Беше се приближила достатъчно, за да я чуе.

— Чарлз! Чарлз! — проехтя отчаяният й вик.

Той се обърна. На лицето му се изписа безкрайна изненада. Когато се увери, че наистина е тя, целият светна от радост и щастие.

— Тория, Тория! — извика през вървящите между тях хора. — Откъде идваш?

Вече бе до него. Протегна ръце и се намери в обятията му.

— Върнах се при теб! — заекна тя. — Разбрах, че съм направила ужасна грешка. Можеш ли да ми простиш? Моля те, Чарлз, никога повече не ме оставяй да тръгвам надалеч от теб!

Стояха по средата на тротоара прегърнати. Учудените минувачи ги заобикаляха. Но те не виждаха никой, не съзнаваха къде са. Бяха заедно и нищо друго нямаше значение.

— О, Чарлз, досега не съм знаела, че те обичам — прошепна тя.

— Скъпа, а аз мислех, че съм те загубил. И то завинаги.

— Това няма да стане никога. Изстрадахме щастието си и го заслужаваме напълно. Твоя съм завинаги и във всичко!

— Моя! О, Тория, сигурна ли си?

— Съвсем. Напълно — отговори тя и вдигна лицето си към него.

Затвори очи и се отдаде на завладяващото я щастие.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.